Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» про визнання договору оренди розірваним та стягнення заборгованості, зобов`язання повернути майно. Свої вимоги мотивує тим, що 15.10.2019 року, між [PERSON] та ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» було укладено Договір № 15-10-2019-1/1 купівлі-продажу обладнання, яке належить на праві власності відповідачу. Відповідно до умов Договору купівлі-продажу, [PERSON] придбала у відповідача - зарядні пристрої (станції) для електромобілів згідно Специфікації, що є Додатком № 1 до даного договору та сплатила вартість у розмірі 20 000,00 доларів США. 15.10.2019 року, між [PERSON] та відповідачем, було укладено Договір № 15- 10-2019-1/2 оренди обладнання з обов`язковим викупом, відповідно до умов якого [PERSON] передала відповідачу у строкове платне користування, з зобов`язанням обов`язкового викупу - зарядні пристрої (станції) для електромобілів з характеристиками, визначеними у Специфікації, що є додатком до даного Договору у кількості 4 (чотирьох) одиниць. 11.10.2021 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого позивач набув право вимоги до боржників зокрема за Договором № 15-10-2019-1/1 купівлі-продажу Обладнання від 15.10.2019 та Договором № 15-10-2019-1/2 від 15.10.2019 року укладених між [PERSON] та ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА». Відповідно до п. 5.3 Договору оренди, позивач має право дострокового розірвати договір, шляхом письмового повідомлення відповідача за 60 (шістдесят) календарних днів до дати розірвання, на виконання умов договору. Позивач 14.05.2020 року, надав представнику відповідача повідомлення про дострокове розірвання Договору оренди, у зв`язку з чим, кінцевою датою розірвання договору є 15.07.2020 року. Починаючи з 15.07.2020 року відповідач не виконував умови договору, а саме не виплатив позивачу обов`язковий викупний платіж у розмірі 25 829,00 доларів США. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 29.11.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику учасників справи. У встановлений ухвалою строк відзив від відповідача не надійшов. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи до суду не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 15.10.2019 року, між [PERSON] та ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» було укладено Договір № 15-10-2019-1/1 купівлі-продажу обладнання, яке належить на праві власності відповідачу. Відповідно до умов Договору купівлі-продажу, [PERSON] придбала у відповідача - зарядні пристрої (станції) для електромобілів згідно Специфікації, що є Додатком № 1 до даного договору та сплатив вартість у розмірі 20 000,00 доларів США. 15.10.2019 року, між [PERSON] та відповідачем, було укладено Договір № 15- 10-2019-1/2 оренди обладнання з обов`язковим викупом. Згідно умов Договору оренди, [PERSON] передала, а відповідач прийняв у строкове платне користування, з зобов`язанням обов`язкового викупу - зарядні пристрої (станції) для електромобілів з характеристиками, визначеними у Специфікації, що є додатком до даного Договору у кількості 4 (чотирьох) одиниць. 11.10.2021 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір про відступлення прав вимоги. За умовами даного Договору [PERSON] набув право вимоги до боржників зокрема за Договором № 15-10-2019-1/1 купівлі-продажу Обладнання від 15.10.2019 та Договором № 15-10-2019-1/2 від 15.10.2019 року укладених між [PERSON] та ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА». Відповідно до п. 5.3 Договору оренди, позивач має право дострокового розірвати договір, шляхом письмового повідомлення відповідача за 60 (шістдесят) календарних днів до дати розірвання, на виконання умов договору. Встановлено, що позивач 14.05.2020 року, надав представнику відповідача повідомлення про дострокове розірвання Договору оренди, у зв`язку з чим, кінцевою датою розірвання договору є 15.07.2020 року. Починаючи з 15.07.2020 року відповідач не виконав умови договору, а саме не виплатив позивачу обов`язковий викупний платіж у розмірі 25 829,00 доларів США. Позивач просив визнати розірваним договір оренди обладнання з обов`язковим викупом № 15-10- 2019-1/2 від 15.10.2019 року, на що слід зазначити наступне. Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватись з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та/або упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Тобто йдеться про таке порушення договору однією із сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Такий правовий висновок викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво). Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення, а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Відповідну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 712/757/16-ц (провадження № 61-17559св18). За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає відповідач, зокрема, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками. Водночас, суд зазначає, що на сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt). Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Також такий стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Відповідний підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN» ) ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Суд звертає увагу, що на момент ухвалення рішення, матеріали справи не містять доказів належного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором. Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги про розірвання договору оренди обладнання з обов`язковим викупом № 15-10- 2019-1/2 від 15.10.2019 року та повернення майна, що перебуває в оренді підлягають задоволенню. Позивач також просив стягнути з ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» на його користь 25 829,00 доларів США (еквівалент за курсом НБУ становить 673 635,82 грн.), з яких орендна плата - 5 829,00 доларів США (еквівалент за курсом НБУ становить 152 023,82 грн.), викупний платіж - 20 000,00 доларів США (еквівалент за курсом НБУ становить 521 612,00 грн.), пеня - 116 890,92 грн., відсотки річні - 25 797,30 грн., інфляційні втрати - 72 367,43 грн., всього - 893 635,14 грн. Суд вважає, що вимоги позивача ґрунтуються на законі. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до п. 8.1. договору орендар зобов`язується викупити об`єкт оренди в кінці строку дії цього договору, або достроково в будь-який час на вимогу орендодавця, за умови письмового повідомлення орендодавцем орендаря на поштову адресу, або подання особисто, під розпис про вручення повідомлення, уповноваженій особі (працівнику) орендаря за реквізитами визначеними у цьому договорі не пізніше ніж за 2 місяці до дати обов`язкового викупу. Встановлено, що позивачем на адресу відповідача була направлена вимога про виконання своїх зобов`язань за договором. Вказана вимога була залишена відповідачем без уваги. Отже, судом достовірно встановлено, що відповідачем вимоги договору № 15-10-2019-1/2 від 15.10.2019 року оренди обладнання з обов`язковим викупом не виконано, зокрема, орендну плату у повному обсязі не сплачено та в порушення вимог п. 8.1. договору об`єкт оренди не викуплено. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає орендна плата - 5 829,00 доларів США (еквівалент за курсом НБУ становить 152 023,82 грн.), викупний платіж - 20 000,00 доларів США (еквівалент за курсом НБУ становить 521 612,00 грн.), пеня - 116 890,92 грн., відсотки річні - 25 797,30 грн. В частині стягнення інфляційних втрат суд вважає, що така вимога задоволенню не підлягає, з огляду на наступне. Згідно Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 07.07.2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження N 14-727цс19). З урахуванням часткового задоволення позову та на підставі статті 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в розмірі 8163,24 грн. за вимоги майнового характеру (1% від загальної суми боргу 816324,04 грн.) та 992,40 грн. за вимоги немайнового характеру.

Outcome: partial