Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом до відповідача [PERSON] про стягнення завданої матеріальної шкоди. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 02.10.2017 року на пр-ті Бандери, 34-В в м.Києві приблизно о 18 год. сталась ДТП за участю автомобіля «Судзукі», д.н.з. [NUMBER] , під його керуванням, з пошкодженням його автомобіля. Постановою Оболонського районного суду м.Києва від 16.11.2017 року винним у ДТП визнано водія автомобіля «Фольксваген», д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] . Як зазначає позивач, відповідно до акту виконаних робіт ФОП [PERSON] від 26.04.2019 року, додатку до цього акту від 26.04.2019 року, а також рахунку-фактури № 100 від 26.04.209 року, вартість ремонту його автомобіля разом з використаними записними частина становить 90 036,00 грн. Відповідно до рахунку № КУ31700754/01389 ТОВ «Дункан моторс», при огляді автомобіля «Судзукі» вартість його ремонту з урахуванням необхідних ремонтних робіт і запасних частин була визначена в розмірі 99 099,16 грн. Посилаючись на викладені обставини, а також положення ст.1166 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача 90 036,00 грн. в якості відшкодування матеріальної шкоди, а також судові витрати. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 03.07.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 08.10.2019 року до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач вказує на те, що тривалий час завдано шкода йому не відшкодовувалась, відповідач від зустрічей для розрахунку за завдану з його вини шкоду ухилявся, в зв`язку з чим автомобіль довгий час не відновлювався. З вини відповідача він не міг протягом тривалого терміну користуватись власним автомобілем, тому кожного дня відчував від цього незручності, що перебувають в причинно-наслідковому зв`язку з вчиненим ДТП та незручностями, пов`язаними з розглядом адміністративної та цивільної справ. Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн. 29.11.2019 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву. У даному відзиві відповідач заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що фактично до настання ДТП призвело різку гальмування автомобіля позивача, в зв`язку з чим він (відповідач) не міг уникнути зіткнення. Відповідач зазначив про те, що на момент ДТП його цивільно-правова відповідальність була застрахована у ТзДВ СК «Домінанта» відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/1578542 з терміном дії з 23.08.2017 року по 22.08.2018 року з лімітом страхового відшкодування 100 000,00 грн., франшиза 1000,00 грн., за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю - 200 000,00 грн. З урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц відповідач вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з нього матеріальної шкоди, оскільки захист своїх прав позивач має здійснювати шляхом звернення з позовом до ТзДВ «СК «Домінанта», яка є його (відповідача) страховиком. Крім того, позивач не долучив до справи копію заяви про страхове відшкодування, з якою він мав звернутись до страхової компанії. Заперечуючи проти позову, відповідач вказав, що надана квитанція до прибуткового касового ордеру № 8 від 17.05.2019 року ФОП [PERSON] не може бути належним доказом оплати виконаного ремонту, а також відсутні належні та допустимі докази завдання позивачу моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн., враховуючи і те, що позивач жодним чином не намагався стягнути кошти на відновлення свого автомобіля зі страхової компанії. Посилаючись на викладені обставини, відповідач просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 07.09.2020 року залучено до участі у справі в якості третьої особи ТзДВ «СК «Домінанта». Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 07.09.2020 року витребувано від ТзДВ «СТ «Домінанта» завірену належним чином копію страхової справи щодо ДТП, яке сталося 02.10.2017 року о 17:50 год. по пр.Степана Бандери, 34-В в м.Києві, за участю автомобіля «Сузукі» д.н.з. [NUMBER] , який належить [PERSON] та автомобіля «Фольксваген» д.н.з. [NUMBER] , який належить [PERSON] 02.11.2020 року до суду надійшли додаткові пояснення представника відповідача [PERSON] по справі. У даних поясненнях представник відповідача заперечу проти позовних вимог, посилаючись на положення ЗУ «Про страхування», ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність Україні», а також вказує на те, що до позовної заяви не долучено звіту суб`єкта оціночної діяльності про визначення вартості матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу, який є обов`язковим у випадках необхідності визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність Україні». Представник відповідача зауважила, що в даному випадку з ТзДВ «СК Домінанта» підлягає стягненню страхове відшкодування в межах страхового ліміту в розмірі 100 000,00 грн., а також зазначила про розміщення на сайті МТСБУ 21.05.2019 року оголошення про прийом документів для отримання відшкодування за зобов`язаннями ТДВ «СК «Домінанта». Щодо моральної шкоди представник відповідача також вказала, що відсутні належні та допустимі докази на підтвердження вимог в цій частині. Крім того, ця вимога є похідною, а тому підстав для її задоволення немає. Посилаючись на викладене, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 08.06.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. 20.10.2021 року до суду надійшли пояснення позивача по справі. У даних поясненнях позивач повідомив звернення його представника до УПП у м.Києві, ТзДВ «СК «Домінанта» та МТСБУ та згідно відповіді останнього виплата страхового відшкодування позивачу не здійснювалась. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив про їх задоволення. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні і вбачається з матеріалів справи, 02.10.2017 року о 17.50 год. [PERSON] , керуючи автомобілем «Фольксваген», д.н.з. [NUMBER] , по пр-ту Бандери, 34-В в м.Києві не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем «Сузукі», д.н.з. [NUMBER] , який рухався попереду, що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів. Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 16.11.2017 року встановлено винність відповідача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ТзДВ «СК «Домінанта» відповідно до полісу № АМ/1578542. 02.10.2017 року власник пошкодженого у ДТП автомобіля «Сузукі» [PERSON] звернувся до ТзДВ «СК «Домінанта» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду. Відповідно до рахунку № КУ31700754/01389 від 19.10.2017 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Сузукі», д.н.з. [NUMBER] , визначено в розмірі 99 099,16 грн. Згідно рахунку-фактури № 100 від 26.04.2019 року та акту виконаних робіт від 26.04.2019 року, складених ФОП [PERSON] , вартість ремонтування та фарбування автомобіля позивача становить 90 036,00 грн., що сплачені позивачем відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру від 17.05.2019 року. Відповідно до уточнених позовних вимог, позивач просить задовольнити його вимоги та стягнути з відповідача, як винуватця ДТП, завдану матеріальну шкоду в розмірі 90 036,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн. Відповідач та його представник проти позову заперечували, вказуючи на необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для стягнення з відповідача завданих збитків. Суд вважає, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, виходячи з наступного. У відповідності до вимог ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Пунктом 1 частини 2 статті 22 ЦК України встановлено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом указаної норми, за загальним правилом, шкода підлягає відшкодуванню, по-перше, в повному обсязі, по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала. Проте, крім загального правила, є спеціальні, передбачені законом. Одним із таких спеціальних правил є норми про страхування особою цивільно-правової відповідальності. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) і доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 ЗУ «Про страхування). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу до Європейського Союзу, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи щодо підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності. Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV). Згідно зі статтею 999 ЦК України, до відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV. Законом № 1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП відшкодування заподіяної шкоди. Згідно зі статтею 3 Закону № 1961-IV, обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до статті 5 указаного Закону, об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV). Згідно із частинами першою, другою статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Вказане узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17. Водночас у Законі № 1961-IV наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто цей Закон спрямований насамперед на захист прав осіб, потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоди не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 цього Закону). Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована відповідальність винної особи. А тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика. При цьому слід мати на увазі, що відповідно до положень статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. ЦК України також передбачає, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, і особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частини друга та четверта статті 14 ЦК України). Положення зазначених норм права свідчить про зобов`язання учасників цивільних правовідносин діяти в межах закону, не порушуючи прав інших осіб, у спосіб, передбачений законом, добросовісно здійснюючи свої права та обов`язки. Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо застосування законодавства про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18), від 22 лютого 2022 року (провадження № 14-27цс21 та ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 753/15214/16-ц (провадження № 14-25цс20)). Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що власник автомобіля, який постраждав внаслідок ДТП може реалізувати своє право вимоги щодо відшкодування шкоди шляхом звернення з позовом лише до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. У даній справі позивач звернувся з позовом до [PERSON] як страхувальника про відшкодування шкоди в межах суми страхового відшкодування. Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61 цс 18)). Належним відповідачем у спорі про відшкодування матеріальної шкоди в межах суми страхового відшкодування є не страхувальник, а страховик, про що йшлося вище, до якого [PERSON] позову не пред`явив. Правом ж на залучення чи заміну відповідача наділений виключно позивач та суд з власної ініціативи без відповідного клопотання позивача чи за клопотанням відповідача, чи будь яких інших осіб не вправі змінювати коло відповідачів (залучати співвідповідача, замінювати відповідача, тощо). Відтак, матеріалів справи вбачається, що даний позов позивачем подано виключно до винної особи, однак відсутні підстави для перекладення обов`язку на страхувальника з відшкодування шкоди, яка відповідно до ліміту вказаного у страховому договорі повинна була бути виплаченою страховиком, оскільки у даному випадку не було встановлених законодавством обмежень відповідальності страховика (зокрема, про які йдеться у ст.29, 30, 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») на такі не вказав позивач, а навпаки у страховика виник обов`язок з виплати страхового відшкодування хоча він згодом і міг відмовити у виплаті такого через спив річного строку, згідно ст. 37 Закону. Зважаючи на вказане, у суду відсутні підстави для задоволення позову. Відмовляючи в задоволенні позову з вищенаведених підстав, суд вважає необхідним також зауважити на те, що в матеріалах справи наявне повідомлення позивача до ТзДВ «Домінанта» про ДТП від 02.10.2017 року. Проте, відсутні належні докази звернення позивача до вказаної страхової компанії з заявою про виплату страхового відшкодування у встановлений вищевказаним ЗУ № 1961-IV строк та порядок. Надані копії адвокатських запитів від 28.10.2019 року та від 23.08.2021 року доказами такого звернення не є. Дійсно, з листів МТСБУ від 06.11.2019 року № 42/10/36610 та від 28.08.2021 року № 3-01-б/30554 вбачається, що ТДВ «СК «Домінанта» 02.07.2018 року втратило статус асоційованого членства МСТБУ через заборгованість до фондів МТСБУ та, відповідно, втратило членство у МСТБУ. Крім того, станом на 28.08.2021 року МТСБУ не здійснювало регламентні виплати за зобов`язаннями ТДВ «СТ «Домінанта», оскільки відсутній факт визнання ТДВ «СТ «Домінанта» банкрутом чи його ліквідації. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. За змістом статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій. З формулювання статті 11 ЦК України можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 цього Кодексу. Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань. Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного. Положення статей 33, 37 Закону № 1961-IV передбачає дії учасників ДТП та страховика у випадку настання ДТП. При цьому положення цих норм закону виходять з того, що сторони правовідносин діють добросовісно, а невиконання обов`язків, передбачених цими нормами, має наслідком відмову в захисті права на відшкодування (підпункти 37.1.1, 37.1.2, 37.1.3, 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV). Тим самим закон з огляду на принцип добросовісності визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом № 1961-IV обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки. З матеріалів справи вбачається, що відсутні докази звернення позивача до страхової компанії винуватця ДТП з заявою про виплату страхового відшкодування з моменту самої ДТП і до часу звернення до суду. Відтак, відсутні і підстави для перекладення обов`язку на страхувальника з відшкодування шкоди, яка відповідно до ліміту вказаного у страховому договорі повинна була бути виплаченою страховиком Суд відхиляє доводи сторони позивача в обґрунтування позову і з таких мотивів. Так, відповідно до пункту 49.1 статті 49 Закону № 1961-IV, обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності має право здійснювати страховик, який має ліцензію на здійснення даного виду страхування та є членом МТСБУ. У разі припинення страховиком членства в МТСБУ уповноважений орган зобов`язаний зупинити дію ліцензії. Ліцензування страхової діяльності з боку держави має на меті не тільки гарантування законності такої діяльності та її підконтрольності, а й забезпечення відшкодування шкоди за рахунок забезпечення, яке виникає на підставі договору страхування, зокрема договору обов`язкового страхування цивільної відповідальності володільців транспортних заходів, укладеного відповідно до Закону № 1961-IV та в порядку і на підставах, визначених цим Законом. Наявність статусу члена МТСБУ надає можливість страховій компанії як юридичній особі здійснювати страхову діяльність, яка насамперед полягає у взятті на себе відповідальності за іншу особу за спричинену шкоду за наслідками ДТП. Страховики можуть входити до складу МТСБУ як асоційовані та повні його члени, які мають лише право на укладення договорів міжнародного страхування (стаття 50 Закону № 1961-IV). Припинення членства та виключення із членів врегульовано положеннями статті 52 Закону № 1961-IV. Зокрема, пунктом 52.1 статті 52 передбачено, що членство страховика в МТСБУ припиняється в разі виключення такого страховика із членів МТСБУ або втрати цим страховиком статусу асоційованого члена МТСБУ. Пунктом 52.2 статті 52 встановлено, що виключення страховика із членів МТСБУ та/або позбавлення статусу повного члена МТСБУ здійснюється рішенням загальних зборів членів МТСБУ за поданням дирекції МТСБУ з таких підстав: а) подання страховиком заяви про припинення членства в МТСБУ або позбавлення статусу повного члена МТСБУ; б) відсутність у страховика ліцензії на обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності або її анулювання; в) припинення дії договору про співпрацю між МТСБУ та страховиком - членом МТСБУ згідно із законодавством; г) виключення страховика - члена МТСБУ з Державного реєстру страховиків (перестраховиків); ґ) неплатоспроможність (банкрутство) страховика - члена МТСБУ; д) ліквідація страховика - члена МТСБУ як юридичної особи; е) наявність заборгованості страховика - члена МТСБУ з оплати перестрахувальних платежів за договорами перестрахування, укладеними відповідно до вимог МТСБУ, понад шість місяців; є) порушення страховиком - членом МТСБУ вимог законодавства, положень Статуту МТСБУ, рішень органів управління МТСБУ або договору про співпрацю з МТСБУ. Підстави позбавлення страховика ліцензії зазначено в розділі 7 Ліцензійних умов. Серед цих підстав, зокрема, нездійснення страховиком страхової діяльності відповідно до виданої ліцензії протягом останніх 12 місяців. Анулювання ліцензії страхової компанії згідно з пунктом 1.8 Ліцензійних умов означає заборону на здійснення страхової діяльності після її анулювання. Відтак нездійснення страховиком страхової діяльності протягом 12 місяців є підставою для позбавлення його ліцензії на здійснення страхової діяльності, а позбавлення ліцензії з інших підстав у свою чергу є підставою для припинення страхової діяльності, що в обох випадках має наслідком виключення цього страховика зі складу членів МТСБУ (підпункт «б» пункту 52.2 статті 52 Закону № 1961-IV). За положеннями пунктів 52.4, 52.5 статті 52 цього Закону, страховик у разі припинення його членства в МТСБУ втрачає право укладати будь-які договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Припинення повного членства в МТСБУ позбавляє страховика права укладати договори міжнародного страхування. Страховик, членство (у тому числі повне) якого припинено, зобов`язаний виконати свої зобов`язання згідно з укладеними ним договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Крім того, в абзаці третьому пункту 2.5 Положення про застосування Держфінпослуг заходів впливу (затвердженого розпорядженням Держфінпослуг від 13 листопада 2003 року № 125) прямо передбачено, що в разі призупинення або анулювання ліцензії страховика заборона на здійснення страхової діяльності не поширюється на виконання зобов`язань за вже укладеними договорами. Таким чином, наслідком анулювання ліцензії страхової компанії буде неможливість укладення такою компанією нових договорів страхування, а також внесення змін до чинних, а не позбавлення її зобов`язань за існуючими договорами. Зобов`язання такої компанії за укладеними раніше договорами не припиняються, тобто виплати страхового відшкодування повинні проводитися в повному обсязі, у тому числі за рахунок страхових резервів. У випадку укладення страховою компанією договору зі страхувальником після виключення із членства в МТСБУ відповідальність за спричинену шкоду у ДТП за цим страховим договором має нести винна особа. Особа, яка укладає договір зі страховою компанією, має діяти обачливо, з огляду на доступність інформації на сайті МТСБУ, та з`ясувати, чи має така страхова компанія членство в МТСБУ. Таким чином, у випадку нездійснення страхової діяльності, позбавлення ліцензії та/або виключення страховика зі складу МСТБУ він зобов`язаний виконати всі договірні зобов`язання з відшкодування шкоди за договорами обов`язкового страхування цивільної відповідальності, укладеними до цього. У разі початку процедури банкрутства страховика, потерпіла особа може звернутися з вимогою про відшкодування шкоди у процедурі, передбаченій Кодексом України з питань банкрутства, та захистити своє право на відшкодування шкоди в такий спосіб. Закон не передбачає обов`язку МТСБУ на відшкодування шкоди замість виключеного члена у випадку виключення зі складу членів МТСБУ з інших підстав, і в цих випадках страховик повинен нести матеріальну відповідальність самостійно на загальних підставах. Таким чином, за вищевикладених норм чинного законодавства, правових позицій Верховного Суду та обставин суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача матеріальної шкоди. Щодо вимог позовної заяви про відшкодування моральної шкоди, то суд також не вбачає підстав для їх задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено судам, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, підлягають з`ясуванню наступні обставини: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Суд вважає, що позивачем на обґрунтування вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн. не надано жодних належних та допустимих доказів. А також, з урахуванням відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, відсутні і підстави для стягнення моральної шкоди. Відтак, у задоволенні позову в цій частині належить відмовити за недоведеністю та безпідставністю. Інші доводи сторони позивача на висновки суду не впливають і підстав для задоволення позовних вимог повністю чи в інших частинах не дають. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та відмовляє в їх задоволенні в повному обсязі. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, то відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed