Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-31 00:00:00

04 листопада 2021 року до Дніпровського районного суду м. Києва звернулася [PERSON] , в інтересах якої діє - адвокат Сікач О.М., з позовом до Київської міської ради, про визнання права власності на спільне майно подружжя та в порядку спадкування за законом. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати за [PERSON] [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , право власності на Ѕ частину квартири за адресою: [ADDRESS] , як на частку в спільному об`єкті спільного майна подружжя. Визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , право власності на Ѕ частину квартири за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка - [PERSON] , померлого [INFO] . Вимоги позову обґрунтовує тим, що [INFO] помер чоловік позивачки - [PERSON] . Позивачка з [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з 14 січня 1964 року. Експертним висновком Українського бюро лінгвістичних експертиз від 19.04.2021 року підтверджується, що прізвище [PERSON] у свідоцтві про одруження, довідці ЖБК № 4 та прізвище [PERSON] в інших документах належить одній особі в результаті сплутування літер «е» і «є» при зміни записів з російської на українські документи. Відповідно до інформаційної довідки КП КМР «КМ БТІ» від 15.06.2021 року, квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі довідки ЖБК № 4 від 14.02.1994 року. Згідно інформації, що зазначена в довідці Житлово-будівельного кооперативу № 4 від 14.02.1994 року № 25, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , повністю сплатив пайовий внесок за квартиру, [PERSON] являвся членом ЖБК № 4 з 1965 року. З метою оформлення спадкового майна, позивач у строк передбачений чинним законодавством звернулася з заявою про прийняття спадщини. У зв`язку з відсутністю у позивача оригіналу правовстановлюючого документа на вищевказану квартиру та неможливістю встановити коло спадкоємців, 08 вересня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавриленко А.М. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій № 74/02-31, а саме у видачі свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину за законом. 09 листопада 2021 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва позовну заяву [PERSON] до Київської міської ради про визнання права власності на спільне майно подружжя та в порядку спадкування за законом, залишено без руху та надано можливість позивачу виправити недоліки в строк не більше ніж десять днів з дня отримання позивачем ухвали. 22 листопада 2021 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого судового засідання, також витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гавриленко А.М. належним чином засвідчену копію спадкової справи № 2/2021 відкриту після померлого [INFO] [PERSON] 22 грудня 2021 року на адресу Дніпровського районного суду міста Києва приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гавриленко А.М. на виконання ухвали від 22 листопада 2021 року, направила належним чином засвідчену копію спадкової справ № 2/2021 року до майна померлого [INFO] [PERSON] 16 лютого 2022 року представник позивача [PERSON] подав через канцелярію Дніпровського районного суду міста Києва заяву про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] . Обґрунтовуючи тим, що після ознайомлення з матеріалами копії спадкової справи № 2/2021 року відкритої після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , стало відомо, що спадкодавець залишив заповіт на ім`я [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] . Звертає увагу на те, що в матеріалах спадкової справи та у позивача відсутня інформація щодо дати народження, місця реєстрації, фактичного місця проживання, засобів зв`язку [PERSON] 26 травня 2022 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва клопотання представника позивача [PERSON] про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] - задоволено. Залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, до участі у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Київської міської ради про визнання права власності на спільне майно подружжя та в порядку спадкування за законом, - [PERSON] . Третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] , було повідомлено через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади про наступні судові засідання. У відповідності до ч.8 ст.279 Цивільного процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ст.ст.174, 178 Цивільного процесуального кодексу України відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. 27 червня 2022 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] подав до Дніпровського районного суду міста Києва заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить задовільнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача до судового засідання не з`явився. 08 грудня 2021 року копію ухвали про відкриття провадження та позовну заяву з доданими до неї додатками відповідач отримав. Причини неявки суду не повідомив. Процесуальним правом на подачу відзиву не скористався. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] до судового засідання не з`явилася. Повідомлялася про розгляд справи належним чином через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Про причини неявки суду не повідомила. Процесуальним правом на подачу пояснень [PERSON] не скористалася. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 Цивільного процесуального кодексу України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України). Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 14 січня 1965 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Недригайлівського районного управління юстиції у Сумській області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується (повторним) свідоцтвом про шлюб. 14 лютого 1994 року житловим - будівельним кооперативом № 4 Дарницького району м.Києва видано довідку № 25 на житлове приміщення - двокімнатну квартиру [ADDRESS] . На підтвердження того, що померлий є власником квартири сплатив повністю пайовий внесок за квартиру. З довідки ЖБК № 4 Дарницького району м.Києва, виданої 14 лютого 1994 року вбачається, що [PERSON] є членом ЖБК № 4 з 1965 року та власником кооперативної квартири [ADDRESS] , повністю сплачено паєнакопичення за квартиру в розмірі 3592,00 крб. Експертним висновком Українського бюро лінгвістичних експертиз від 19.04.2021 року підтверджується, що прізвища « [PERSON] » та « [PERSON] » є ідентичними попри розбіжності в документах, наданих для експертизи, а також в інших документах зазначених осіб. Розбіжності в записах виникли внаслідок відхилення від орфографічних норм та правил і принципів міжмовного перетворення і зумовлені ситуацією контактного білінгвізму, що пов`язано з частим поширенням випадків сплутування літер «е» і «є» в основах під впливом їх російської вимови або під графічним впливом записів російською мовою. (а.с.12). Відповідно до інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» Серії КВ-2021 № 22333 від 15.06.2021 року: «згідно з даними з реєстрових книг Бюро, кв. [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за: [PERSON] (рос. Мова) на підставі довідки, виданої ЖБК «ЖБК № 4» № 25 від 14.02.1994 року, зареєстрованого в Бюро [INFO] , за реєстровим № 672/31021». (а.с.10) Згідно свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] , виданого 22.12.2020 року Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] . (актовий запис №2814) (а.с.8) Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) прав та обов`язків (спадщини), до складу якої входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В силу норм ст. ст. 1261, 1267, 1278 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки, частки яких у спадщині за законом є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Судом встановлено і не оспорюється сторонами по справі, що спадкоємцем першої черги щодо майна [PERSON] є його дружина - позивачка [PERSON] .. [PERSON] , як особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, в силу положень ч.3 ст.1268 ЦК України, є такою, що прийняла спадщину. З матеріалів спадкової справи №2/2021, заведеної приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Гавриленко Аллою Миколаївною щодо майна померлого [INFO] [PERSON] вбачається, що померлий залишив заповіт від 05 жовтня 2017 року на [PERSON] РНОКПП: [NUMBER] . Відповідно до довідки від 09 серпня 2021 року № 66/01-16, яка міститься в матеріалах спадкової справи щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , спадкоємцем є його дружина - [PERSON] , [INFO] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08 вересня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавриленко А.М. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку квартири [ADDRESS] , після [PERSON] , який помер [INFO] , у зв`язку з ненаданням правовстановлюючих документів на вказане майно на ім`я померлої, крім того померлий залишив заповіт, посвідчений Кістановою А.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 05 жовтня 2017 року за р. № 654 не на її ім`я, інформації про неприйняття спадщини спадкоємцем за заповітом у нотаріуса немає, а тому неможливо встановити склад спадкового майна та кола спадкоємців з метою видачі свідоцтва про право на спадщину за законом згідно ст.1261 ЦК України або згідно ст.1241 ЦК України, що суперечить вимогам ст.68,69 ЗУ «Про нотаріат» та п.4.14., 4.15 Глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. (а.с.13). Відомостей про те, що [PERSON] зверталася з заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] немає. Як встановлено судом та зазначено вище, повна сума паєнакопичень та пайового внеску за спірну квартиру сплачена в повному обсязі за час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, за час дії Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР (далі - КпШС УРСР). Внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Відповідно до вимог статті 22 КпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном (ч.1, 3 ст.24 КпШС УРСР). Сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (ч.2 ст. 112 ЦК Української РСР 1963 року). Вимогами статей 28, 29 КпШС УРСР визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до статей 22, 23, 28 КпШС УРСР, статей 112, 118 ЦК УРСР (у редакції, чинній на час повної сплати суми паєнакопичень та пайового внеску за спірну квартиру) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Згідно із частиною першою статті 28 КпШС УРСР в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Відповідно до частини першої статті 29 КпШС УРСР якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-ц. Оскільки спірну квартиру [PERSON] та [PERSON] набули за час перебування в шлюбі, то з урахуванням положень статті 22 КпШС УРСР (що діяла на час виникнення спірних правовідносин), за якою майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, суд дійшов висновку про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю вказаного подружжя. Тому позов в цій частині підлягає задоволенню шляхом визнання квартири [ADDRESS] , спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Цивільний кодекс передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, прямо передбачених статтями 335, 376, 392 цього Кодексу. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. (ст. 392 ЦК України) Позивач просить визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка на день смерті спадкодавця належала на праві спільної сумісної власності спадкодавцю [PERSON] та позивачу [PERSON] . Відповідно до положення статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно статті 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. У разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (ч.2 ст. 370, ч.2 ст. 372 ЦК України). Тому суд вважає правомірними вимоги позивача про визнання за ним права власності на 1/2 частину спірної квартири в порядку спадкування за законом. Також в матеріалах справи відсутні докази усунення позивача від права на спадкування за рішенням суду. Щодо інших доводів сторін, викладених позові, заявах, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року (заява №63566/00) «Пронін проти України» (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року) зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимого щодо предмету спору [PERSON] про визнання права власності на спільне майно подружжя та в порядку спадкування за законом є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно висновку про вартість об`єкта оцінки від 16.11.2021 року, складеного оцінювачем [PERSON] , ринкова вартість квартири квартири [ADDRESS] , складає 695 588,04. Зазначення про задоволення позову не стосується судових витрат позивача, оскільки за змістом ч. 5 ст. 265 ЦПК України висновок суду про задоволення позову стосується саме позовних вимог, а питання розподілу судових витрат є окремим питанням. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд вважає відсутніми правові підстави для покладення на відповідача сплати судового збору, що здійснені позивачем, оскільки при вирішенні в судовому порядку питання права власності на спадкове майно за позивачем, відповідачем виступає Київська міська рада не тому, що такою порушуються права позивача, а тому, що такий державний орган виступає від імені держави і у разі відсутності спадкоємців або не прийняття спадщини вказаний державний орган виступає стороною в таких правовідносинах від імені держави, яка в свою чергу дає можливість до захисту приватного права без явного порушення такого кимось. Суд зважає на те, що Київську міську раду не можна вважати відповідальною за те, що у позивача відсутні належно оформленні правовстановлюючі документи на майно яке підлягає ним до спадкування та за життя спадкодавця не було визначено його частки у спільному сумісному майні, що по суті і породжує даний спір. Отже, суд не вбачає правових підстав для стягнення будь-яких судових витрат з Київської міської ради, яка є державним органом та виступає від імені держави в спірних правовідносинах для можливості особи захистити свої майнові права. Київська міська рада, як відповідач у справі, не є винною у неможливості позивачем оформити свої права на спадкове майно в позасудовому порядку та будь-яких прав позивача не порушувала, а залучена до участі у справі, як державний орган, який в силу закону, виступає в даному випадку від імені держави, щоб лише надати можливість позивачу захистити його приватне право. Враховуючи наведене та

Outcome: approved