Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-10 00:00:00

22 березня 2017 року [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя (том 1, а.с. 1-4). Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані тим, що 05 липня 2003 року між сторонами було укладено шлюб, під час якого подружжям було придбано рухоме та нерухоме майно, серед якого автомобіль марки «FORD KUGA Універсал-В», 2012 року випуску та квартира за адресою: [ADDRESS] . Транспортний засіб та квартира зареєстровані за [PERSON] , хоча були придбані під час шлюбу. В позовній заяві [PERSON] просив суд ухвалити рішення, яким розділити майно, що знаходиться у спільній сумісній власності колишнього подружжя [PERSON] шляхом виділення та визнання на праві приватної власності за [PERSON] квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , виділення та визнання на праві приватної власності за [PERSON] автомобіля марки FORD KUGA Універсал-В», 2012 року випуску, об`єм двигуна 1997 см. куб., номер шасі [NUMBER] , білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] . Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 19.04.2017 року було відкрито провадження у справі (том 1, а.с. 21). 26.10.2017 року представником позивача було подано заяву про забезпечення позову, в якій просила постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру (том 1, а.с. 37-39). Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 21.11.2017 року заяву про забезпечення позову було задоволено, накладено арешт на квартиру (том 1, а.с. 45-46). 09.11.2018 року від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] (том 1, а.с. 130-133). Також 09.11.2018 року від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява, в якій вона просила суд визнати за нею ѕ частини квартири та визнати за [PERSON] ј частину квартири (том 1, а.с. 143-147). Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 09.07.2018 року було задоволено клопотання представника [PERSON] , вирішено цивільну справу розглядати у загальному позовному провадженні. 25.05.2019 року судом було ухвалено закінчити підготовче засідання та призначити справу до розгляду (том 2, а.с. 207). В судовому засіданні 17.01.2022 року були допитані свідки: [PERSON] та [PERSON] , які зазначили, що грошові кошти на придбання квартири було надано ними особисто [PERSON] , що підтверджується відповідними розписками. В судовому засіданні 11 липня 2022 р. позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник первісний позов підтримали та просили його задовольнити, в задоволенні зустрічного позову - просили відмовити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник проти задоволення первісного позову заперечували, просили суд повністю задовольнити зустрічний позов. Суд, вислухавши пояснення сторін, показання свідків, розглянувши подані сторонами докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовні вимоги сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що первісний позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі, зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 05 липня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. Під час шлюбу подружжям було придбано транспортний засіб марки «FORD KUGA Універсал-В», 2012 року випуску, об`єм двигуна 1997 см. куб., номер шасі [NUMBER] , білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] (далі - «транспортний засіб») та двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Факт придбання транспортного засобу та реєстрації за [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (том 1, а.с. 14) та листами Головного сервісного центру МВС (том 2, а.с. 115, 116). [PERSON] пояснив суду, що в 2007 році подружжя переїхало д м. Київ, до цього подружжя проживало в с. Горностаївка Херсонської області. В лютому 2011 року [PERSON] почав пошуки квартири. Необхідної суми на придбання квартири подружжя не мало, у зв`язку із чим [PERSON] в березні 2011 року звернуся до матері та до брата із проханням надати кошти в якості позик. Саме [PERSON] займався пошуком квартири, вів перемовини із продавцем та особисто він передавав грошові кошти продавцю. 19 квітня 2011 року було укладено договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем за ціною 640 000, 00 грн. (80 000 доларів США). В договорі сторони підтвердили факт повного розрахунку за продану квартиру (п. 2.2. договору). При цьому, [PERSON] надав згоду дружині на купівлю квартири ще 11.03.2011 року (пункт 4.8. Договору). Факт придбання квартири підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 19 квітня 2011 року, укладеним між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем (том 1, а.с. 10-13). Відповідно до інформаційної довідки від 07.03.2017 року (том 1, а.с. 7-8) квартира зареєстрована за [PERSON] . Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 16 квітня 2014 року у справі № 759/1863/14-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (том 1, а.с. 9). Вказаним рішенням встановлено, що з вересня 2013 року сторони не підтримують сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства. Рішення набрало законної сили, сторонами не оскаржувалось в апеляційному порядку. Відповідно до ч. 4, ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Окрім того, в провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа № 759/1805/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, визнання автомобіля спільною власністю подружжя та витребування автомобіля з чужого незаконного володіння. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 08.12.2021 року, залишеним без змін постановою Київського районного суду міста Києва від 15.06.2022 року позов [PERSON] було задоволено повністю. Судами у зазначеній справі встановлено, що автомобіль було придбано під час перебування у шлюбі та спільного проживання, за спільні кошти подружжя, 24 січня 2017 року [PERSON] відчужила транспортний засіб на користь [PERSON] шляхом укладення договору купівлі-продажу, на що [PERSON] згоди не надавав. Суди, задовольняючи позовні вимоги [PERSON] встановили, що автомобіль належав подружжю [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 4, ч. 5 ст. 82 ЦПК України зазначені обставини доказуванню не підлягають і беруться судом до уваги. Окрім того, Київський апеляційний суд в постанові від 15.06.2022 року зазначив, що спір № 759/4476/17 стосується автомобіля. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Суд приходить до висновку, що автомобіль є спільним майном подружжя [PERSON] , отже підлягає поділу. Водночас, суд вважає, що [PERSON] довів, що квартира придбана ним за особисті кошти, і не є спільним майном подружжя, з огляду на наступне. В судовому засіданні 17 січня 2022 року свідок [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] зазначила, що допомагала утримати родину до моменту придбання ними житла (квартири). [PERSON] звернувся до матері із проханням надати кошти. [PERSON] надала [PERSON] грошові кошти на придбання квартири: в загальній сумі 10 000 доларів США: 5 000 доларів США - в якості дарунку, 5 000 доларів США - в якості позики. Кошти [PERSON] надала з власних збережень. 05.03.2011 року [PERSON] передала кошти в м. Запоріжжя [PERSON] на підтвердження чого ним було складено розписку. Оригінал розписки оглянуто судом в судовому засіданні 17.01.2022 року. [PERSON] особисто повернув кошти матері, отримані в якості позики від [PERSON] . Свідок зазначила, що 20 000 доларів США були в родині [PERSON] та [PERSON] в готівковій формі. Ці кошти [PERSON] забрала в момент, коли залишила спільне місце проживання. Окрім того, свідок [PERSON] пояснив, що 05.03.20211 року передав грошові кошти в розмірі 60 000 доларів США [PERSON] в якості позики, на підтвердження чого останнім було складено розписку. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 755/9955/15-ц (провадження № 61-8976св19). Більш того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19), досліджуючи питання змісту умов договору про передачу грошових коштів та правової природи подібного за змістом пункту договору, дійшла таких висновків: під розпискою на практиці, як правило, розуміється письмовий документ, який містить відомості про певні обставини, наприклад про отримання однією особою від іншої грошей, іншого майна тощо. Розписка у такому значенні є письмовим доказом. Таке розуміння узгоджується із законом. Так, відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України в разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання; у цьому разі настає прострочення кредитора. Відповідно до абзацу третього частини першої статті 937 ЦК України письмова форма договору зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчено розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (пункти 7.26, 7.27). Свідки підтвердили, що запозичені кошти [PERSON] повертав особисто [PERSON] та [PERSON] . К вересню 2013 року [PERSON] накопичив 20 000 доларів США для того, щоб повернути борг [PERSON] . Проте, ці кошти (готівку) [PERSON] привласнила і залишила квартиру, в якій проживала родина. З цього моменту спільне проживання сторін було припинено. Свідок [PERSON] пояснив, що позичені кошти [PERSON] повертав йому після розірвання шлюбу (до початку 2017 року). Після повернення отриманих коштів у позику [PERSON] зрозумів, що [PERSON] претендує на квартиру, тому і звернувся до суду із позовом про поділ майна подружжя. Окрім того, в засіданні 17.01.2022 року [PERSON] та свідки [PERSON] , [PERSON] підтвердили, що [PERSON] з моменту придбання квартири сплачує кошти на утримання квартири. Цей факт не заперечувався і [PERSON] . Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власності дружини, чоловіка, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Таким чином, у разі виникнення спору у суді має доводитися не факт належності майна до спільної власності, а обставини, які виключають виникнення спільної сумісної власності на спірне майно. Схожі правові висновки виклав Верховний Суд України у постановах від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, від 03 червня 2015 року у справі № 6-38цс15, від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13, від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), Верховний Суд у постанові від 22 лютого 2021 року у справі № 264/2232/19 (провадження № 61-10958св20), від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18), від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19), від 04 квітня 2018 року у справі № 1316/3987/12-ц (провадження № 61-3838св18). Таким чином, суд приходить до висновку, що квартира придбана [PERSON] хоча і під час перебування у шлюбі з [PERSON] , проте за грошові кошти, отримані [PERSON] особисто від своєї матері та брата, що виключає виникнення спільної сумісної власності. Отже, квартири є особистим майном [PERSON] . Водночас, суд не приймає доводи [PERSON] про те, що квартира була придбана за її особисті кошти, з огляду на наступне. 19.04.2011 року між [PERSON] як позикодавцем та [PERSON] як позичальником було укладено договір позики. Предметом договору є надання безпроцентної позики в розмірі 65 000 тисяч доларів США позичальнику терміном на три роки. Суд зауважує на тому, що надана копія договору позики (том 2, а.с. 157) не містить доказів на підтвердження факту передачі [PERSON] та отримання [PERSON] грошових коштів в якості позики. Відповідно до ч. 2 ст. 1046 Цивільного кодексу України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В договорі не зазначено на що саме надано грошові кошти та не зазначено, що кошти передані [PERSON] . Тому посилання [PERSON] на той факт, що квартира була придбана за її власні грошові кошти не підтверджені належними доказами. Щодо доводів [PERSON] про те, що [PERSON] не утримував спільну доньку сторін - [PERSON] [INFO] , суд зазначає наступне. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16.04.2014 року у справі № 759/1863/14-ц шлюб між сторонами було розірвано та стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі ј частини з усіх видів заробітку, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 03.02.2014 року і до її повноліття. На виконання вказано рішення судом було видано виконавчий лист. Водночас, судом встановлено, що донька сторін - [PERSON] з 2009 року по 30 червня 2017 року проживала з бабусею - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою, виданою 14.07.2017 року, вих. № 02-07/334, Горностаївською загальноосвітньою школою № 1 (том 1, а.с. 104). Весь цей час [PERSON] сплачував аліменти на користь бабусі [PERSON] 01.08.2018 року старшим державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Скляренко Н.О. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 56881788 з виконання рішення суду про стягнення аліментів Надана [PERSON] довідка про перерахунок заборгованості по аліментам від 18.09.2018 року не може бути прийнята судом до уваги як доказ на підтвердження ухилення [PERSON] від утримання доньки, з огляду на наступне. [PERSON] звернувся з вимогами про визнання неправомірними дій головного державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Белана І.В. при виконанні виконавчого провадження № 56881788 при примусовому виконанні виконавчого листа № 759/1863/14-ц від 14.05.2014 року, виданого у цивільній справі про стягнення аліментів на утримання дитини. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21.02.2019 року скаргу [PERSON] було задоволено: визнано неправомірними дії головного державного виконавця в частині складення розрахунку зі сплати аліментів станом на 16.01.2019 р. у сумі 7 436,03 грн. згідно виконавчого листа №759/1863/14-ц виданого 14.05.2014 року. Ухвалою Київського апеляційного суду від 02.09.2019 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника [PERSON] на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року було закрито на підставі заяви представника [PERSON] . Окрім того, матеріали справи містять докази на підтвердження утримання [PERSON] доньки (том 2, а.с. 98-103; том 2, а.с. 107; том 3, а.с. 39-42). Посилання [PERSON] про те, що [PERSON] не працював, не утримував родину спростовуються наданими довідками про доходи [PERSON] та копією трудової книжки. Проживання доньки сторін з [PERSON] саме по собі не є підставою для відступлення від засад рівності часток відповідно до ч. 3 ст. 70 Сімейного кодексу України, і враховуючи той факт, що [PERSON] доведено факт придбання квартири за особисті кошти, зустрічні вимоги [PERSON] про визнання за нею ѕ частки квартири задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. [PERSON] при зверненні до суду обрав саме такий спосіб та порядок поділу майна шляхом виділення внатурі майна, тому враховуючи викладене первісний позов підлягає задоволенню. Позивачем [PERSON] при поданні позову було сплачено судовий збір в загальній сумі 4 800, 00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] .

Outcome: approved