Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-28 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до районного суду із заявою, в якій просить встановити факт смерті її матері - [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] в місті Донецьку Донецької області. Заява мотивована тим, що [PERSON] померла [INFO] в місті Донецьку, що є тимчасово окупованою територією України, а тому отримане 03.09.2021 р. свідоцтво про смерть, що використовується на даній території, є недійсним. Внаслідок цих обставин на теперішній час отримання свідоцтва про смерть матері в органах ДРАЦС Міністерства юстиції України для заявника є неможливим, а єдиним шляхом для його отримання та захисту прав є звернення до суду за встановленням факту, що має юридичне значення. Просить встановити вказаний факт для отримання свідоцтва про смерть встановленого державного зразку. Провадження у справі відкрито ухвалою від 28.07.2022 р. з призначенням розгляду справи в порядку окремого провадження. До початку судового засідання заявник подала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій також просила задовольнити заяву в повному обсязі. Представник заінтересованої особи - органу ДРАЦС, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Відповідно до ст. 316 ч.1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Згідно наданої довідки від 02.04.2022 р. № 3006-5000645230, [PERSON] , [INFO] , зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , є внутрішньо переміщеною особою з реєстрацією в м. Києві. Як вбачається з наданих документів, що заявник у справі [PERSON] є дочкою [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 27.06.1974 р., виданим відділом ЗАГС Петровського району м.Донецька, свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 12.08.1994 р., виданого Донецьким міським відділом РАГС. Відповідно до довідки від 03.09.2021 року, виданої лікувальним закладом м.Донецька, причиною смерті [PERSON] [INFO] , є рак тіла матки. Як вбачається з наданих документів, 03.09.2021 р. Петровським відділом ЗАГС м.Донецька був складений актовий запис № 867 про смерть [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] в місті Донецьк Донецької області, з видачею свідоцтва про смерть невстановленого державою Україна зразку. Наданими заявником документами (свідоцтвом про поховання АА 053655 від 04.09.2021 р., договором-замовленням № 010221на організацію та проведення поховання, актом приймання передачі наданих послуг від 04.09.2021 р. № 191) підтверджено поховання [PERSON] 04.09.2021 р. на кладовище «Петрівське-2» у м.Донецьку (реєстраційний номер поховання № 191). На час смерті [PERSON] , [INFO] , уродженка м.Донецька, була громадянином України, мала зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено паспортом громадянина України [NUMBER] , виданим 07.08.2001 р. Петровським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 р. № 1085-р (в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 р. № 1276-р) «Про затвердження пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на ліні зіткнення», населений пункт Донецьк Донецької області входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Частиною 3 даної статті Закону передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Отже встановлено, що документ на підтвердження факту смерті виданий заявнику на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Згідно зі ст.18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Таким чином, судом встановлено, що свідоцтво про смерть [PERSON] , видане 03.09.2021 р. у м.Донецьку, є недійсним і не створює правових наслідків, що позбавляє заявника, як родича померлої громадянки України, зареєструвати смерть [PERSON] в органах ДРАЦС з видачею свідоцтва про смерть державного зразка, отримати відповідну соціальну допомогу на поховання та реалізувати інші права та обов`язки, пов`язані зі смертю особи. Згідно з положенням п.2 ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті в разі, якщо документи про смерть особи відсутні, проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. У листі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.04.2021 № 985/0/208-21 судам надано роз`яснення, що відмова у вчиненні реєстраційної дії органами державної реєстрації актів цивільного стану не є обов`язковою для встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідно до статті 317 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до п. 8 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи у певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Оцінюючи свідоцтво про смерть, видане органом, який діє поза межами Конституції та законодавства України та не визнається на території України, суд виходить з того, що смерть фізичної особи - громадянина України на окупованій території є юридичним фактом, що має наслідком виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав такої фізичної особи громадянина України. Положеннями ст. ст.3,8,9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Питання ж про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Так, у практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті оцінки документів про смерть фізичної особи громадянина України, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території, зразків, визначених законодавством України, можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що громадянка України [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] місце смерті: місто Донецьк Донецької області, причина смерті: рак тіла матки. З огляду на викладені обставини та норми матеріального права, суд вважає, що зібрані у справі докази в їх сукупності вказують на можливість задоволення заяви про встановлення факту смерті матері заявника - [PERSON] , оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість заявнику [PERSON] реалізувати питання виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав як її, так і померлої фізичної особи - громадянина України. Отже, з огляду на зміст вказаних норм матеріального та процесуального права, слід дійти висновку, що встановлення факту смерті на підставі рішення суду є підставою для проведення реєстрації смерті в органах державної реєстрації актів цивільного стану, тобто визнання державою факту смерті громадянина України, і таке рішення саме по собі не змінює документів, що видаються цим органом, і є лише підставою для одержання таких документів. Відповідно до ст.317 ч.4 ЦПК України рішення підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного, ст.ст.3,8, 9 Конституції України, ч.2 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»,

Outcome: approved