Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача та просила встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] та [ADDRESS] , а саме: виділити позивачу кімнату площею 11.3 кв.м. з виходом на балкон та балкон; іншу кімнату виділити відповідачу, [PERSON] та третій особі, [PERSON] ; допоміжні приміщення залишити у загальному спільному користуванні. В обґрунтування своїх вимог позивач посилалась на те, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем, який рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24.05.2017 було розірвано. Від шлюбу позивач та відповідач мають спільну неповнолітню дитину [PERSON] , 2011 року народження, яка після розірвання шлюбу проживає разом із позивачем. Під час шлюбу позивач та відповідач приватизували в м. Києві частину колишнього гуртожитку, що складає квартиру [ADDRESS] та [ADDRESS] . Власниками житлового приміщення є позивач, відповідач та третя особа, яка є дитиною відповідача від першого шлюбу, в рівних частинах по 1/3 частині. Приватизоване житлове приміщення складається з двох кімнат та службових приміщень, а саме - кухні, коридору, санвузлу, ванної кімнати, які перебувають у спільному користуванні із іншими сім`ями квартири. Загальна площа квартири становить 31,1 кв.м. Відповідач в одній із кімнат зробив ремонт і в цій кімнаті проживає більшість часу, проте домовленості щодо користування квартирою позивач та відповідач досягнути не можуть. Третя особа [PERSON] в спірному житловому приміщенні не проживає. Позивач зазначає, що з двох кімнат, які є на даний час у спільному розпорядженні, вона бажає залишити собі кімнату площею 11,3 кв.м., яка має вихід на балкон, який так само позивач має бажання залишити у своєму розпорядженні, іншу кімнату - відповідачу та третій особі. На підставі зазначеного позивач просила позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 06.09.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. У встановлений судом строк відзив на позовну заяву від відповідача та третьої особи не надійшов. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Судом встановлено, що з 02.07.2004 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24.05.2017, було розірвано. Від шлюбу позивач та відповідач мають спільну неповнолітню дитину [PERSON] , 2011 року народження. Встановлено, що під час шлюбу сторони у справі приватизували в м. Києві частину колишнього гуртожитку, що складає квартиру [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 04.03.2009, виданого Відділом приватизації державного житла Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (дитина відповідача від першого шлюбу) є власниками квартиру [ADDRESS] та [ADDRESS] , в рівних частинах, тобто по 1/3 частини. Приватизоване житлове приміщення складається з двох кімнат та службових приміщень, а саме - кухні, коридору, санвузлу, ванної кімнати, які перебувають у спільному користуванні із іншими сім`ями квартири. Загальна площа квартири становить 31,10 кв.м. Позивач бажає виділити собі у користування кімнату площею 11,3 кв.м., яка має вихід на балкон, який так само позивач має бажання залишити у своєму розпорядженні, іншу кімнату - відповідачу та третій особі. Таким чином, між сторонами існують правовідносини щодо встановлення порядку користування нерухомим майном, яке перебуває у спільній частковій власності. Відповідно статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ч.1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частина 1 стаття 367 ЦК України визначає, що майно, яке перебуває у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. З контексту даної норми вбачається, що первинне значення для врегулювання відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є і те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, за наявності ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд, у випадку задоволення позову, має виділити в користування сторонам спору в натурі частки, які максимально відповідають розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. В даній справі встановлено, що сторони є власниками рівних часток квартири, загальною площею 31,10 кв.м., яка складається з двох кімнат. Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом, і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Визначаючи варіант встановлення порядку користування, позивач значно відійшла від ідеальних часток співвласників. З цього слідує, що визначити порядок користування квартирою, про який просить позивач, у даному випадку неможливо, оскільки матиме місце значний відступ від величини ідеальних часток у праві власності на квартиру сторін у справі. Крім цього, позивач не довела, що між нею та іншими співвласниками квартири виник та існує спір щодо користування квартирою, таким чином у суду відсутні підстави вважати, що права позивача, як співвласника, є порушеними. Положення ст. 368, 369 ЦК України, на які посилається позивач, суд при вирішенні спору до уваги взяти не може, оскільки вказані статті стосуються права спільної сумісної власності і не можуть бути застосовані для вирішення спору щодо встановлення порядку користування спільною частковою власністю. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. З урахуванням викладеного, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок їх у сукупності, суд дійшов висновку, що позов необґрунтований і задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed