Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-24 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та відповідачів. 08 жовтня 2021 року [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Апостолова В.В., засобом поштового зв`язку звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за договором позики від 11.10.2018 року в сумі 63\~200,00 дол. США /а.с.1-18/. Позов обґрунтувала тим, що між позивачкою та відповідачем [PERSON] 11 жовтня 2018 року було укладено договір позики, за умовами якого позичальник [PERSON] взяв у неї в борг грошові кошти у сумі в сумі 64\~200,00 дол. США з терміном повернення до 11 жовтня 2019 року. В установлений договором строк [PERSON] належним чином не виконав зобов`язань, взятих на себе за договором позики від 11.10.2018 року; кошти, отримані у борг, повернув частково в розмірі 1000 дол. США. На час укладення договору позики [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , яка надала згоду на укладення цього договору. Договір був укладений в інтересах сім`ї, а тому відповідачі несуть солідарний обов`язок з повернення боргу. У зв`язку з наведеним просила суд стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] ,\~ [PERSON] на її користь грошові кошти в сумі 63\~200,00 дол. США /а.с.1-7/. 24.01.2022 року відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву. Просить врахувати, що договір позики укладався у м. Києві, при його посвідченні був присутні тільки він та позикодавець; відповідачка [PERSON] при посвідченні вказаного договору присутня не була, оскільки перебувала в м. Ялта АР Крим. Письмової згоди дружини на укладання договору він нотаріусу не надавав та не міг надати, оскільки такої фізично не було. При посвідченні договору позики у нотаріуса [PERSON] письмова згода дружини [PERSON] на укладання договору позики була відсутня. Отримані за договором позики кошти використані ним для власних потреб. Зазначає, що повернув позивачці 2\~000,00 доларів США, отже його заборгованість за договором позики становить 62\~200,00 доларів США. У задоволенні позову просить суд відмовити в повному обсязі. /а.с.61-68/ 04.02.2022 року представник позивача адвокат Апостолова В.В. зменшила позовні вимоги до 63\~100,00 доларів США /а.с.77-78/. 04.02.2022 року представник позивача адвокат Апостолова В.В. подала до суду відповідь на відзив, отриманий нею, за її твердженням, 26.01.2022 від адвоката Дрюченко О.С. Вказує, що з проханням щодо запозичення коштів до [PERSON] звернулась [PERSON] , яка є її рідною сестрою. [PERSON] не зобов`язана була бути фізично присутньою під час укладення договору позики у нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бурменко Н.О., оскільки вона підписала у нотаріуса в м. Ялта згоду своєму чоловіку на укладення договору позику, зазначена згода була передана у вигляді скану на електронну адресу приватного нотаріуса Бурменко Н.О., а оригінал було передано приватному нотаріусу. Під час підписання зазначеного договору сторони діяли свідомо, добровільно, розуміючи значення своїх дій. За інформацією, отриманою від [PERSON] , кошти, отримані за договором позики, відповідачі використали в інтересах сім`ї для завершення ремонту/облаштування будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . Згідно із Єдиного державного реєстру нерухомості про перехід прав на об`єкт нерухомості Федеративної служби державної реєстрації, кадастру та картографії (станом на 01.07.2020) [PERSON] з 18.01.2019 року є власником будинку в [ADDRESS] . Твердження [PERSON] про часткове повернення суми боргу в розмірі 2000 дол. США не відповідають дійсності, неповернута частина позики становить 63100 дол. США. Просить стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача грошові кошти в сумі 63\~100,00 дол.\~СШАпо договору позики від 11.10.2018 року /а.с.79-107/. 20.01.2022 року засобом поштового зв`язку відповідачкою [PERSON] направлено до суду відзив на позовну заяву, який зареєстрований канцелярією суду 08.02.2022 року. Вказує, що на момент укладення договору позики [PERSON] перебував у шлюбі з нею, однак позивачка помилково вважає, що грошові кошти були використані в інтересах сім`ї. Позивачкою не надано будь яких належних та допустимих доказів використання відповідачем [PERSON] запозичених коштів саме в інтересах сім`ї, що вказує на відсутність у [PERSON] солідарного обов`язку повернення таких грошових коштів. Вважає згоду від 11.10.2018 року на укладання її чоловіком договору позики недопустимим доказом, оскільки така посвідчена нотаріусом РФ на тимчасово окупованій території України; документи, посвідчені нотаріусами РФ, не створюють жодних правових наслідків для осіб, яких вони стосуються. Просить відмовити у задоволенні позову щодо солідарного стягнення боргу з [PERSON] /а.с.113-122/. Заяви ( клопотання) учасників справи. 08.11.2021 року та 01.12.2021 року представником позивача адвокатом Апостоловою В.В. подано до суду заяву про проведення підготовчого судового засідання в режимі відеоконференції /а.с.29-31, 37-38/. 17.12.2021 року представником позивача адвокатом Апостоловою В.В. подано до суду заяву про закриття підготовчого судового засідання, про проведення судового засідання в режимі відеоконференції /а.с.43-48/. 20.12.2022 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Дрюченко О.С. подано до суду заяву про відкладення підготовчого судового засідання, просить надати дозвіл на ознайомлення з матеріалами справи /а.с.49-50/. 20.12.2021 року представником позивача адвокатом Апостоловою В.В. подано до суду заяву про закриття підготовчого судового засідання, про проведення судового засідання в режимі відеоконференції /а.с.52-54/. 05.01.2022 року представником позивача адвокатом Апостоловою В.В. подано до суду заяву про проведення підготовчого судового засідання в режимі відеоконференції /а.с.60-62/. 26.01.2022 року представником позивача адвокатом Апостоловою В.В. подано до суду заяву про проведення підготовчого судового засідання в режимі відеоконференції /а.с.78-73/. 04.02.2022 року представником позивача адвокатом Апостоловою В.В. подано до суду заяву про зменшення позовних вимог до 63\~100,00 доларів США /а.с.77-78/. 07.02.2022 року представником позивача адвокатом Апостоловою В.В. подано до суду заяву про проведення підготовчого судового засідання в режимі відеоконференції /а.с.108-110/. 04.05.2022 року представником позивача адвокатом Апостоловою В.В. подано до суду заяву про відкладення судового засідання /а.с.138-140/. 26.05.2022 року представником позивача адвокатом Апостоловою В.В. подано до суду заяву про проведення судового засідання в режимі відеоконференції /а.с.144-146/. 07.07.2022 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Дрюченко О.С. подано до суду заяву про відкладення судового засідання /а.с.151-154 /. 23.07.2022 року представником позивача адвокатом Апостоловою В.В. подано до суду заяву про проведення судового засідання в режимі відео конференції /а.с.161-163/. 22.07.2022\~року представником\~відповідача [PERSON] \~адвокатом Дрюченко\~О.С.\~подано до\~суду заяву\~про припинення\~ним \~представництва інтересів\~ [PERSON] \~у справі\~№308/13585/21\~/а.с.167/. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.10.2021 року відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження /а.с.26-27/. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.12.2021 клопотання представника позивача адвоката Апостолової В.В.\~задоволено; підготовче судове засідання постановлено\~ провести в режимі відеоконференції з Шевченківським районним судом м. Києва /а.с.39-40/. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.12.2021 клопотання представника позивача адвоката Апостолової В.В.\~задоволено; підготовче судове засідання постановлено\~ провести в режимі відеоконференції з Шевченківським районним судом м. Києва /а.с.55-56/. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.01.2022 клопотання представника позивача адвоката Апостолової В.В.\~задоволено; підготовче судове засідання постановлено\~ провести в режимі відеоконференції з Солом`янським районним судом м. Києва /а.с.63-64/. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.01.2022 клопотання представника позивача адвоката Апостолової В.В.\~задоволено; підготовче судове засідання постановлено\~ провести в режимі відеоконференції з Солом`янським районним судом м. Києва /а.с.74-75/. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.02.2022 клопотання представника позивача адвоката Апостолової В.В.\~задоволено; підготовче судове засідання постановлено\~ провести в режимі відеоконференції з Солом`янським районним судом м. Києва /а.с.123-124/. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.02.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті /а.с.128-129/. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.05.2022 клопотання представника позивача адвоката Апостолової В.В.\~задоволено; судове засідання постановлено\~ провести в режимі відеоконференції з Київським апеляційним судом /а.с.147/. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.07.2022 клопотання представника позивача адвоката Апостолової В.В.\~задоволено; постановлено\~судове засідання провести в режимі відеоконференції з Київським апеляційним судом /а.с.157/. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.07.2022 клопотання представника позивача адвоката Апостолової В.В.\~задоволено; постановлено\~ судове засідання провести в режимі відеоконференції з Київським апеляційним судом /а.с.164/. Суд поновлює відповідачу [PERSON] пропущений процесуальний строк для подання відзиву на позов, так як [PERSON] , за її твердженням, проживає за адресою [ADDRESS] , відповідно ухвала про відкриття провадження, направлена [PERSON] на адресу її реєстрації [ADDRESS] , нею не отримана, позовна заява отримана нею 17.01.2022, а відтак суд визнає причини пропуску процесуального строку поважними. Суд не вдається до дослідження доказу, поданого позивачем -\~скріншоту переписки у месенджерах Viber, Whatsapp, так як такий скріншот не є належним доказом, оскільки авторів переписки встановити неможливо. Пояснення сторін в судовому засіданні. Позивач в судове засідання не з`явилась. Представник позивача адвокат Апостолова В.В. в судовому засіданні зменшені позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив. Відповідачі в судове засідання не з`явилися. Відповідно до ч. 1\~ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~якщо остання\~відома адреса\~місця проживання\~(перебування),\~місцезнаходження чи\~місця роботи\~учасників справи\~знаходиться на\~тимчасово окупованій\~території,\~суд викликає\~або повідомляє\~учасників справи,\~які не\~мають офіційної\~електронної адреси,\~про дату,\~час і\~місце першого\~судового засідання\~у справі\~через оголошення\~на офіційному\~веб-сайті\~судової влади\~України,\~яке повинно\~бути розміщене\~не пізніше\~ніж за\~двадцять днів\~до дати\~відповідного судового\~засідання. Суд\~викликає або\~повідомляє таких\~учасників справи\~про дату,\~час і\~місце інших\~судових засідань\~чи про\~вчинення відповідної\~процесуальної дії\~через оголошення\~на офіційному\~веб-сайті\~судової влади\~України,\~яке повинно\~бути розміщене\~не пізніше\~ніж за\~десять днів\~до дати\~відповідного судового\~засідання або\~вчинення відповідної\~процесуальної дії. З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Так, згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання, відповідач [PERSON] , [INFO] , з 23.11.2012 зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , [INFO] , відповідно до відомостей реєстру територіальної громади офіційно зареєстрована за адресою [ADDRESS] , однак всі судові повістки, направлені [PERSON] на адресу її реєстрації [ADDRESS] , повернуті на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». У поданому 08.02.2022 відзиві на позов [PERSON] вказала, що фактично проживає за адресою [ADDRESS] . Отже, так як [PERSON] зареєстрований на тимчасово окупованій території України за адресою [ADDRESS] , а [PERSON] фактично проживає на тимчасово окупованій території України за адресою [ADDRESS] , судові повістки за місцем її реєстрації в м. Ужгороді Закарпатської області останньою не отримані, суд, з метою дотримання прав та свобод відповідачів, викликав відповідачів в судове засідання шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному веб - сайті судової влади України. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. 11 жовтня 2018 року в м. Києві між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики /а.с.12/, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурменко Н.О., зареєстрований в реєстрі 3785, відповідно до якого [PERSON] передає [PERSON] у власність грошові кошти в сумі 64\~200,00 дол. США, що за курсом НБУ (1 долар = 28,00 грн.) на день укладення договору еквівалентно 1\~797\~600,00 грн., а відповідач [PERSON] зобов`язується повернути таку ж суму у розмірі 64\~200,00 дол. США. Кінцевим строком погашення позики є 11.10.2019 /п.1.1. договору/. Передача суми позики здійснюється під час підписання договору; з цього моменту договір позики вважається укладеним /п.2.1 договору/. [PERSON] повідомив [PERSON] про те, що його дружина [PERSON] надала згоду на укладення цього договору згідно вимог чинного законодавства, справжність підпису на якій засвідчена 11.10.2018 [PERSON] , нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу республіки Крим, за реєстровим номером № 82/62-н/82-2018-5-481 /п.7.3. договору/. Сторонами визнається факт укладення договору позики та отримання відповідачем спірної суми коштів. Відповідач [PERSON] взяті на себе зобов`язання виконав частково на суму 1\~100 доларів США. Належних доказів сплати 2000 доларів США [PERSON] не надав. На момент укладення договору позики позичальник перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що не заперечувалося сторонами, та підтверджується відміткою на сторінці 10 паспорту [PERSON] ; п.7.3.\~договорувід 11.10.2018 року; копією згоди на укладення договору позики, де зазначено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають в шлюбі, який зареєстрований 25.01.2003 року, актовий запис №79. 11.10.2018 року дружина позичальника [PERSON] надала згоду своєму чоловікові [PERSON] на підписання на території України договору позики грошових коштів з [PERSON] на суму 64200 дол. США строком на один рік і на умовах на свій розсуд. В згоді зазначено, що шлюб укладено 25.01.2003, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим повторно відділом державної реєстрації актів громадянського стану по м. Ужгород реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області 11.06.2015. Додатково повідомила, що шлюбний договір між подружжям не укладався. Умови договору відповідають її дійсним намірам. Згода посвідчена 11.10.2018 в м. Ялта Республіки Крим нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу Республіки Крим Желтухіним А.А., зареєстрована в реєстрі за № 82/62-н/82-2018-5-1181 /а.с.14/. Оцінка суду. За змістом частини першої\~статті 16 Цивільного кодексу України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі\~статтею 1046\~ЦК України за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей\~1046,\~1047 ЦК України\~суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша\~статті 1049 ЦК України). Згідно ст.ст.\~526,\~530,\~599 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином згідно умов договору; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); зобов`язання припиняється виконанням. Судом встановлено, що 11 жовтня 2018 року року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність суму в розмірі 64\~200,00 дол. США. Станом на день розгляду справи неповернута частина позики становить 63\~100 дол. США. Суд критично оцінює доводи відповідача [PERSON] про повернення ним частково суми боргу в розмірі 2 000 дол. США, так як відповідно до\~ст. 77 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Поясненнями сторони не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18). Оскільки позичальник умов договору позики щодо своєчасного повного повернення суми боргу не виконав, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості в розмірі 63\~100 дол. США. Відповідно до частини третьої\~статті 368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Статтею 60 СК України\~визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, положення\~статті 60 СК України\~свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено\~ст.61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої\~ст.61 СК України\~кореспондує частині четвертій\~статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя\~статті 65 СК України). Тлумачення частини четвертої\~статті 65 СК України\~дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Указаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 19 червня 2013 року у справі N 6-55цс13. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на\~солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї (пункт 61). Велика Палата Верховного Суду погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня\~\~\~\~\~\~\~\~ 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами. Згідно з частинами першою-третьою статті\~12, частинами першою п`ятою, шостою статті\~81 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд переконаний, що грошові кошти у розмірі 64\~200,00 дол.\~СШАодержані чоловіком [PERSON] у власність в інтересах сім`ї. Відповідачами не було спростовано презумпцію спільності інтересів подружжя і сім`ї, не надано доказів на підтвердження того, що [PERSON] , перебуваючи з [PERSON] у шлюбі, маючи тісний зв`язок, отримав та використав отримані у позику кошти в своїх особистих інтересах. Отже, подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями, які виникли з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, солідарно усім своїм майном. Укладення [PERSON] договору позики за згодою дружини, а також умови договору позики від 11 жовтня\~\~2018 року, яким в п.7.3. передбачено, що [PERSON] повідомляє [PERSON] про те, що його дружина [PERSON] надала згоду на укладення цього договору; а також наявна в матеріалах справи згода дружини [PERSON] на укладення договору позики, її власне ствердження у наведеній згоді, що договір позики відповідає інтересам їх сім`ї, укладений в інтересах сім`ї, достатньою мірою свідчать про обізнаність\~\~ [PERSON] про отримання значної суми позики її чоловіком, а отже використання суми позики в інтересах сім`ї. При цьому вимог про визнання недійсним договору позики [PERSON] не заявляла. Відповідно до ч.1\~ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Щодо доводів відповідачки [PERSON] про визнання згоди на укладення договору позики недопустимим доказом, так як такий виданий на тимчасово окупованій території, суд зазначає наступне. Верховний Суд раніше сформулював правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах. Зокрема, у постанові від 02 жовтня 2018 року (справа № 569/14531/16-а) проаналізував положення\~статті 19 Конституції України, статей\~3,\~4,\~9,\~17,\~18 Закону № 1207-VІІ, у розрізі міжнародних принципів, закладених у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» в якому у 1971 році Міжнародний суд Організацій Об`єднаних Націй (далі - ООН) зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів», у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) згідно з якими: «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». Верховний Суд зазначив, що у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Враховуючи наведене, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, в контексті оцінки документу, посвідченого нотаріусом, що знаходиться на тимчасово не контрольованій владою території України як доказу, оскільки неприйняття такого призведе до порушення права власності позивача. До того ж суд враховує, що позичальник [PERSON] в момент укладання договору позики в м.Києві 11.10.2018 року не заперечував дійсність згоди своєї дружини [PERSON] , хоча і був обізнаний, що така згода була посвідчена нотаріусом на тимчасово окупованій території, що відображено в п.7.3 договору позики. Щодо інших доводів сторін суд враховує правові висновки, викладені у пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, де суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. З врахуванням встановленого суд вважає, що зменшені позовні вимоги є підставними, їх розмір відповідає фактичним обставинам справи, а тому такі підлягають до задоволення повністю. Розподіл судових витрат між сторонами. Також з відповідачів згідно ст.ст.133,\~141 ЦПК України\~підлягають до стягнення понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати . Пунктом 35 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 №10 визначено, що при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Таким чином, з відповідачів в рівних частках на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 11 350,00 грн.

Outcome: approved