Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що відповідач-1 є позичальником за кредитним договором від 17.03.2006 р., в забезпечення якого в іпотеку передана квартира [ADDRESS] , яка належить на праві власності відповідачу 1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В. 17.03.2006 р. за реєстром №374, зареєстрованого в державному реєстрі правочинів. Договором іпотеки передбачено право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише за умови отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Іпотекодержатель не надав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 62 9ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинно відбуватись на підставі рішення суду. Позов був підтриманий представником позивача. В силу ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів у порядку заочного розгляду справи. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80 ЦПК України, 17.06.2006 р. між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в розмірі 53\~580,00 дол. США на наступні цілі: 47\~000,00 дол. США на купівлю нерухомості, 6\~580,00 дол. США на сплату стразових внесків в сумі, випадках та порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,26 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом щомісяця в період сплати (а.с. 4-5).. 20.06.2006 р. між сторонами за вказаним договором був укладений додатковий договір №1 до кредитного договору від 17.03.2006 р., відповідно до якого п. 1 кредитного договору викладений в наступній редакції: банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом надання позичальнику готівкою на строк по 17 вересня 2021 року включно у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 53\~580,00 дол. США, а також 6\~580,00 дол. США на сплату страхових платежів в сумі, у випадках та порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,26% за місяць на суму залишку заборгованості за кредитом щомісяця у період сплати. Періодом сплати вважати період з 20 по 25 число кожного місяця (а.с. 6). До кредитного договору був укладений також додатковий договір №3 від 19.04.2007 р. (а.с. 7), та додатковий договір №5 від 1911.2008 р. (а.с. 8). 17.03.2006 р. між банком та відповідачем -1 був укладений договір іпотеки (а.с. 9-10), за яким іпотекою забезпечується виконання зобов`язань позичальника, що випливають з кредитного договору від 17.03.2006 р. Відповідно до п. 6 договору іпотеки в забезпечення позичальником зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме: квартира [ADDRESS] . Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В. 17.03.2006 р. за реєстром №374, зареєстрованого в державному реєстрі правочинів. Цільове призначення предмету іпотеки: нерузоміст, яка використовується під житлове приміщення (квартира). Укладаючи договір іпотеки, сторони за ним погодили (п. 17.12) обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя на нотаріального посвідчення згоди цих осіб на їх виселення в разі звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 9 звор.). До договору іпотеки від 17.03.2006 р. був укладений додатковий договір №1 від 20.09.2006 р. (а.с. 11), додатковий договір №3 від 04.10.2007 р. (а.с. 12), додатковий договір №5 від 26.07.2012 р. (а.с. 13). Як встановлено судом на підставі відповіді на запит суду щодо реєстрації місця проживання відповідачів (а.с. 30, 31), місце проживання відповідача-2 за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано з 07.07.2006 р., відповідача 2 з 21.05.2015 р., місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , зареєстрованим за вказаною адресою не значиться (а.с. 32). Відповідно до висновку органу опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 24.03.2022 р. №4/5 139, є недоцільним виселення малолітньої [PERSON] , [INFO] (а.с. 67-69). Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Статтею 3 Конвенції Генеральної Асамблеї ООН про права дитини від 20.11.1989 визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 16 вказаної Конвенції Генеральної Асамблеї ООН встановлено, що жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Згідно зі\~ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із\~законом\~і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Законом України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III\~передбачено право дитини на житло. Так, відповідно до частини 2\~статті 18 вказаного Закону\~діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. У рішенні «Хабровські проти України» від 17.01.2016 Європейський Суд з прав людини зазначив, що важливою метою ст. 8 Конвенції є захист особи від свавільних дій з боку державних органів. Крім того, існують позитивні обов`язки, властиві ефективному «дотриманню» права на повагу до сімейного життя. В обох контекстах треба зважати на справедливий баланс, який слід зберігати між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. В той же час, що стосується виселення із займаного житлового приміщення, то відповідно до статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до\~статті 132-2\~цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2\~цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Як встановлено судом, позивач, обґрунтовуючи вимоги позову, посилається на відсутність його письмової згоди, як іпотекодавця, на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб, та вважає, що усі мешканці квартири, таким чином, не мають права користування вказаним житлом, та посилається на ст. 6 та ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Втім, виходячи з вищенаведеного, законом не передбачено право іпотекодержателя на виселення всіх громадян, що мешкають у житловому приміщенні (іпотекодавця та членів його сім`ї, у тому числі його неповнолітніх дітей) за умови реєстрації місця проживання дітей іпотекодавця без письмової згоди іпотекодержателя, відтак, підстави для задоволення позову відсутні. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України: оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю, судові витрати підлягають віднесенню на рахунок позивача.

Outcome: dismissed