Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-18 00:00:00

У травні 2022 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що між ним та [PERSON] 10 червня 2008 року укладено кредитний договір. За умовами договору відповідач отримав у кредит грошові кошти в сумі 20\~000 дол.США та зобов`язався сплачувати відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 14,75% річних, комісію та терміном повернення до 10 червня 2028 року. [PERSON] порушив умови договору, вимоги законодавства, не сплачував необхідні платежі, станом на 05 жовтня 2021 року за ним рахується заборгованість в розмірі 16\~233,68 дол.США, що складається з заборгованості: по кредиту в розмірі 13195,90 дол.США (за курсом НБУ на дату розрахунку складає 350\~644,09 грн.), по відсоткам в розмірі 3\~037,78 дол.США (за курсом НБУ на дату розрахунку складає 80\~720,50 грн.). У якості забезпечення виконання умов кредитного договору, того ж дня між банком та [PERSON] укладено договір поруки. За даним договором, поручитель несе солідарну відповідальність у разі невиконання або не належного виконання кредитного договору. На виконання умов кредитного договору, ними було направлено вимоги відповідачам щодо виконання своїх зобов`язань та погашення заборгованості протягом 30 днів з дня отримання такої вимоги. Ці вимоги залишились без виконання. Просили суд стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь АТ «Райффайзен Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 16\~233,68 дол.США; судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 6470,47 грн. покласти на відповідачів. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 травня 2022 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 19 липня 2022 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] . Вказала, що договір поруки був укладений за час перебування її у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . За кредитні кошти було придбано земельну ділянку, право власності на яку зареєстровано за [PERSON] . У 2020 році шлюб між ним було розірвано, майно вони не ділили, а земельна ділянка залишилась у власності [PERSON] . Тому проти звернення стягнення на вищевказану земельну ділянку для погашення заборгованості вона не заперечує. Ухвала про відкриття, копія позовної заяви з додатками була направлена на адресу реєстрації відповідача [PERSON] : [ADDRESS] . Конверти повертались з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що є належним повідомленням. Крім того, судом було розміщено оголошення про виклик відповідача [PERSON] на судове засідання 19 липня 2022 року. У судове засідання представник позивача не з`явився. Направив суду заяву про розгляд справи за відсутності представника, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. У судове засідання відповідач [PERSON] та її представник не з`явились. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Подали суду відзив на позов. У судове засіданні відповідач [PERSON] або його представник не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відзив не подали, не повідомили суду причини неможливості подати відзив, докази. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наведених нижче підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків не пред`явлення такої вимоги (частина 2 стаття 527 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 статті 530 ЦК України). Згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Підсумовуючи викладене, суду вважає, що у спірних правовідносинах банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник має довести відсутність заборгованості. При розгляді справи судом встановлено, що 10 червня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк») та [PERSON] укладено кредитний договір № 223316153. Відповідно до умов кредитного договору, кредитор надає позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 20\~000 доларів США, а позичальник зобов`язується належним чином використати та повернути кредитору суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно з умов договору та тарифів банку, та виконати всі інші зобов`язання. Кредит надається на 240 місяців з 10 червня 2008 року по 10 червня 2028 року, згідно з графіку надання кредиту. Процентна ставка за користування кредитом складає 14,75 % річних. Пунктом 6.1 договору визначено, що надання кредиту здійснюється у безготівковій формі шляхом переказу (зарахування) всієї суми кредиту на поточний рахунок позичальника Позивач, в підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів та існування заборгованості, посилається на заяву-анкету на отримання кредиту під заставу, кредитний договір, розрахунок заборгованості та виписку по особовому рахунку, в якій відображені суми видачі кредитних коштів. Як вбачається з виписки по особовому рахунку/IBAN № [NUMBER] , в якій відображені суми видачі кредитних коштів, видача кредитних коштів проводилася через поточний рахунок відповідача: 10 червня 2008 року було видано 20\~000 доларів США. Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Підсумовуючи викладене, враховуючи, що [PERSON] отримав кредитні кошти у розмірі 20 000 доларів США, вказана обставина визнана відповідачем [PERSON] у відзиві на позовну заяву, суд приходить до висновку про те, що позивачем доведено виконання зобов`язання з надання кредитних коштів на виконання кредитного договору у розмірі 20 000 доларів США. Згідно з п.1.3.2, п. 1.3.3, п.1.1.6 та п. 7.1 кредитного договору позичальник зобов`язався погашення кредиту та процентів щомісячно ануїтетними платежами в розмірі згідно Графіком погашення кредиту та інших платежів; 10 числа кожного календарного місяця протягом строку кредиту; дата остаточного погашення кредиту 10 червня 2028 року. З наявного графіку погашення заборгованості вбачається, що протягом всього часу дії кредитного договору, [PERSON] вносив платежі з простроченнями та у не повному обсязі. Останній раз здійснено погашення відсотків 21 лютого 2020 року в розмірі 203 дол.США. Після жодної оплати не надходило. Станом на 05 жовтня 2021 року за [PERSON] рахується заборгованість: по тілу кредиту 13195,90 дол.США, по відсоткам за користування кредитом 3037,78 дол.США. Відповідно до ст.16 кредитного договору банк має право достроково стягувати заборгованість за кредитом, нараховані відсотки за користування кредитом та штрафні санкції, у випадках невиконання позичальником умов цього договору та/або інших договорів, що забезпечують погашення кредиту. Таке стягнення здійснюється за рахунок коштів, майна та майнових прав позичальника, за умови попереднього (за 30 днів) повідомлення позичальника рекомендованим листом. Звертаючись з позовом, позивач посилався на те, що у порушення умов укладеного договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконував, в результаті чого станом на 05 жовтня 2021 року утворилась заборгованість у розмірі 16233,68 доларів США 24 центів, що складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 13195,90 доларів США, відсотків 3037,78 доларів США. На підтвердження наявності у відповідача заборгованості за кредитом банком було надано до суду розрахунок заборгованості станом на 05 жовтня 2021 року з відображенням інформації про видачу кредиту, плановим погашенням кредиту, фактичним погашенням кредиту, наявністю простроченої заборгованості за кредитом. Відповідачі альтернативний розрахунок до суду не надавали. Враховуючи вимоги законодавства, суд вважає, що саме позичальник повинен довести належне виконання ним зобов`язання за кредитним договором щодо своєчасного та в повному розмірі погашення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами відповідно до умов договору, а отже тягар доказування відсутності заборгованості за кредитним договором покладається саме на позичальника. Як вбачається в матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують належне виконання позичальником (відповідачем) своїх зобов`язань за кредитним договором. Жодних доказів сплати за кредитним договором заборгованості у розмірі більшому ніж це зазначено позивачем, відповідачами суду не надано. Розрахунку заборгованості, що спростовує розмір заборгованості визначений позивачем також відповідачами не наданий. З розрахунку заборгованості за кредитним договором № 223316153 від 10 червня 2008 року позичальник [PERSON] (курс НБУ валюти кредиту на дату розрахунку 26,572200) він має такі показники: виплата кредиту; дата планового та/або фактичного погашення; планове погашення з розбивкою на тіло кредиту та на відсотки; фактичне погашення з розбивкою на тіло кредиту, відсотки та пеню; прострочена заборгованість по тілу та відсоткам; кількість днів прострочки; пеня за період прострочки; залишок заборгованості по тілу кредиту, відсоткам та пені. Як вбачається з розрахунку заборгованості відповідач сплачував заборгованість по тілу кредиту та процентів до 21 лютого 2020 року, станом на 05 жовтня 2021 року утворилась заборгованість у розмірі 16233,68 доларів США 24 центів, що складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 13195,90 доларів США, відсотків 3037,78 доларів США. Підсумовуючи викладене, суд встановив, що відповідачем належним зобов`язання за кредитним договором не виконувалося, станом на 05 жовтня 2021 року утворилась заборгованість у розмірі 16233,68 доларів США 24 центів, що складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 13195,90 доларів США, відсотків 3037,78 доларів США. Відповідно до положень ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Частиною 4 ст. 559 ЦК України у відповідній редакції (на час укладення договору поруки) було визначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення ч. 4 ст. 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми Закону дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Правильне застосування частини четвертої статті 559 ЦК України, у вищевказаній редакції, було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) та у справі № 202/4494/16-ц, за наслідками розгляду яких Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року та у постанові від 31 жовтня 2018 року виклала правовий висновок про відсутність підстав для відступлення від сталої практики Верховного Суду України та Верховного Суду. Як вбачається з матеріалів справи, 10 червня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено договір поруки №30057/4108/322904. За даним договором поручитель несе солідарну відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов кредитного договору [PERSON] (п.3.1 договору поруки). Укладеним договором поруки не визначений строк припинення поруки. Відтак, до встановленої на підставі вказаного договору поруки підлягають застосуванню положення ч. 4 ст. 559 ЦК України щодо шестимісячного строку пред`явлення вимоги до поручителя від дня настання строку виконання основного зобов`язання. В матеріалах справи наявна вимога про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором № 114/5-235685 та № 114/5-235686 від 14 грудня 2021 року, яка була надіслана на адресу боржника та поручителя 23 грудня 2021 року, що підтверджено квитанцією та списком поштових відправлень. Враховуючи викладене, суду вважає, що строк виконання основного зобов`язання відповідно до статті 1050 ЦК України позивачем змінено. Як вбачається з матеріалів справи позичальник не висував претензій до АТ «Райффайзен банк Аваль» щодо невиконання умов кредитного договору та 24 вересня 2008 року уклав додаткову угоду № 1 до кредитного договору, відповідно до умов якої визначили порядок отримання державного акту на право власності на земельну ділянку, яку передано в іпотеку. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (п. 1 статті 530 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина 1 статті 611 ЦК України). Враховуючи зазначене суд задовольняє позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором. А саме з відповідачів підлягає стягненню солідарно кредитна заборгованість, яка станом на 05 жовтня 2021 року становила 16233,68 доларів США 24 центів, що складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 13195,90 доларів США, відсотків 3037,78 доларів США. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому вимоги про стягнення судового збору підлягають до задоволення та з відповідачів слід стягнути витрати в річних частинах, а саме по 3235,23 грн.

Outcome: approved