Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-26 00:00:00

28.09.2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Кошельок» про захист прав споживача та визнання договору позики недійсним. В обґрунтування позову вказує, що 17.01.2021 року невідомою особою, в його електронному особистому кабінеті у ТОВ «Кошельок» було укладено договір позики № 3382210872-219032 на суму 5 200 грн. Оформлення договору відбувалося без його участі, про наявність позики йогобуло повідомлено в цей же день шляхом направлення смс повідомлення, на його фінансовий телефон, зареєстрований в особистому кабінеті, а саме: [NUMBER] . Кредитні коштив сумі 5 200 грн. переведено, на картку№ [NUMBER] невідомої йому особи, рахунок відкрито в АТ «АКБ «КОНКОРД», однак в даному банку він не має рахунків та клієнтом не являвся. Особистий кабінет 23.10.2020 в ТОВ «Кошельок» у нього булораніше створено ним особисто, для отримання позики на суму 4 000 грн під 0.01% річних, яка була повернута в повному обсязі і в строк - 14.11.2020 р.. 17.01.2021 року каналами комунікації телефону та електронної пошти він повідомив ТОВ «Кошельок» про скоєння даного правопорушення, компанією 18.01.2021 було надане відповідь, що даний кредит оформлений особисто ним і я він має його сплачувати. В подальшому, при спробі врегулювати все мирним шляхом, ТОВ «Кошельок» його ігнорував. 04.02.2021 року він звернувся до Кіберполіції та 23.02.2021 дані було внесено до єдиного реєстру досудових розслідувань та відкрито кримінальне провадження за № 12021175420000173. Прохає визнати договір позики № 3382210872-219032 від 17.01.2021 року між ТОВ Кошельок» та [PERSON] - недійсним. Стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 5000 грн. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 01.10.2022 року відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін по цивільній справі. Справу призначено до слухання. Ухвалою суду від 01.11.2021 року витребувано у АТ АКБ «Конкорд», належним чином засвідчені копії всіх матеріалів по договору карткового рахунку, за яким закріплена картка № [NUMBER] , для встановлення особи даного рахунку. Позивач в судове засідання не з`явився будучи належним чином повідомлений про день і час слухання справи, надав суду заяву про слухання справи за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, шляхом направлення судової повістки за адресою місця його реєстрації. Відзив не надано. Будь-які клопотання не надходили. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, шляхом направлення судової повістки за адресоюмісця реєстрації. Пояснення суду не направили. Суд, дослідивши докази по справі, дійшов до наступного висновку. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 17 січня 2021 року в електронному особистому кабінеті позивача у ТОВ «Кошельок» було укладено договір (оферта) № 3382210872-219032 на суму 5 200 грн. Про наявність позики позивача повідомлено в цей же день шляхом направлення смс повідомлення, на його фінансовий телефон, зареєстрований в особистому кабінеті, а саме: [NUMBER] . Кредитні кошти в сумі 5 200 грн. переведено, на картку№ [NUMBER] невідомої особи, рахунок якої відкрито в АТ «АКБ «КОНКОРД». 17.01.2021 року каналами комунікації телефону та електронної поштипозивач повідомив ТОВ «Кошельок» про скоєння даного правопорушення. 04.02.2021 року він звернувся до Кіберполіції та 23.02.2021 дані було вн есено до єдиного реєстру досудових розслідувань та відкрито кримінальне провадження за № 12021175420000173. Позивач просить визнати даний кредитний договір недійсним так як в нього не було волі та волевиявлення на його укладення. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В ст. 203 ЦК України передбачені умови дійсності правочину, а саме Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей Ст. 204 ЦК України передбачено, що Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином законодавством встановлено презумпцію правомірності правочину, тобто укладений правочин є дійсним якщо він не визнаний недійсним судом, або його недійсність не встановлена законом. Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З наданих позивачем доказів встановлено, що позивач кредитний договір № 3382210872-219032 від 17.01.2021 року з ТОВ «Кошелек» письмово не укладав, оскільки відсутня його підпис у даному договорі. Звернувся до департаменту Кіберполіції з заявою про здійснення незаконної, як на його думку, операції з перерахунку коштів, згідно оскаржуваного договору. Таким чином судом встановлено, що у позивача була відсутня, як воля так і волевиявлення на укладання даного договору. Відповідно існують підстави для визнання вищезазначеного кредитного договору недійсним. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог в цій частині. В частині стягнення моральної шкоди, завданої позивачу, суд враховує вимоги розумності і справедливості, характер та тривалість заподіяння позивачу душевних страждань. Як на підставу вимоги стягнення моральної шкоди позивач посилається на ч.1 ст.1167 ЦК України, згідно з якою моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Проте питання відшкодування моральної шкоди регулюється спеціальним у виниклих правовідносинах Законом України «Про захист прав споживачів», статтею 4 якого передбачено, що споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту продукції), відповідно до закону. Оскільки позивач настання моральної втрати пов`язує з приниженням, на його думку, честі та гідності фізичної особи, що виразилась у відображенні негативної інформації в бюро кредитних історій та псування ділової репутації в обслуговуючих банках. Тож, в цій частині у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч. 1ст. 13ЦПК Українисуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про задоволення позову частково. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Такяк судом ухвалюється рішення про часткове задоволення позовних вимог, а позивач звільнений від сплати судового збору відповідно ч.1 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», суд приходить до висновку, що з відповідача на користь держави підлягає сплаті судовий збір в сумі 908 грн..

Outcome: partial