Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя, в обґрунтування якого вказала, що 05.11.2011 року між сторонами було укладено шлюб, який був зареєстрований Виконавчим комітетом Старопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, актовий запис № 28. Від шлюб у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] . Однак, спільне сімейне життя у сторін не склалося та рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 04.09.2017 року шлюб між сторонами було розірвано. Зазначила, що перебуваючи в шлюбі із відповідачем, ними за спільні кошти з відповідачем було придбано трикімнатну квартиру, зальною площею 65,80 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 13.04.2016 року. Згідно звіту про незалежну оцінку нерухомого майна, ринкова вартість даної квартири становить 704\~060, 00 грн. Вказане майно відповідно до закону є спільним майном подружжя та при поділі їх частки є рівними. Посилаючись на вимоги ст.ст. 60, 70, 71 СК України просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також стягнути з відповідача на її користь понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 3\~520, 30 грн. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 30.08.2019 року дану справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі і призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 27.05.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 02.09.2020 року від відповідача до суду надійшло клопотання про залучення третьої особи та зустрічна позовна заява про поділ спільного майна подружжя. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 02.09.2020 року у задоволенні клопотання відповідача про залучення в якості третьої особи [PERSON] відмовлено. В прийняті зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя також відмовлено. Копію зустрічної позовної заяви долучено до справи. Зустрічну позовну заяву з доданими до неї документами повернуто заявнику - [PERSON] . 10.02.2021 року представником відповідача до суду було подано клопотання про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням суду у справі № 363/4053/20 про зменшення частки в майні, що перебуває в спільній сумісній власності колишнього подружжя, визнання права власності та стягнення коштів. Протокольною ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 17.02.2021 року у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі відмовлено. 25.08.2021 року представником відповідача до суду було подано клопотання про об`єднання в одне провадження справу 363/1680/19 та справу 363/4053/20. Протокольною ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 30.08.2021 року у задоволенні клопотання про об`єднання справ в одне провадження відмовлено. Крім того, представником відповідача подано клопотання про поновлення процесуального строку на подання клопотання про об`єднання справ в одне провадження. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 30.08.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання щодо поновлення процесуального строку на подання клопотання про об`єднання справ в одне провадження. Постановою Київського апеляційного суду від 23.12.2021 року, ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 30.08.2021 року залишено без змін. Позивач в судове засідання не з`явилася, будучи присутньою у судовому засіданні на позовних вимогах наполягала та просила про їх задоволення у повному обсязі. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримував та просив їх задовольнити із викладених у позові підстав. Крім того, подав до суду додаткові пояснення, в яких зазначив, що перебуваючи в шлюбі з відповідачем, 13 квітня 2016 року сторонами було придбано трикімнатну квартиру, загальною площею 65,80 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідним Договором купівлі-продажу квартири, який доданий до позовної заяви. Спірна квартира була оформлена на відповідача. В пункті 2.2 вказаного договору купівлі-продажу чітко зазначено, що квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки вона придбана за спільні кошти. Зазначив, що походження коштів зі сторони позивача, підтверджується відповідним розписками у відповідності до яких, мати позивача - [PERSON] , [INFO] взяла в борг у [PERSON] 12 000,00 (дванадцять тисяч дол. США), що у відповідності до офіційного курсу (25,55 грн. за 1 дол. США) становить - 306 600,00 (триста шість тисяч шістсот гривень 00 коп.) грн., та був повністю погашений 10 лютого 2018 року. Даний факт в судовому засіданні підтвердили і самі свідки: [PERSON] та [PERSON] . Дані кошти є часткою, яку сплатила матір позивача при купівлі спірної квартири. Походження коштів відповідача, як він та його представник стверджують, підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 13 квітня 2016 року, у відповідності до якого, мати відповідача - [PERSON] продала однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала їй на праві особистої приватної власності. Вартість угоди становила - 300 846,00 (триста тисяч вісімсот сорок шість гривень 00 коп.) грн. Тобто, батьки позивача та відповідача під час сумісного проживання подружжя, придбали їм в рівних частках вказану трикімнатну квартиру, що підтверджується відповідним документами, які долучені до даної позовної заяви. Будь-якої домовленості про набуте майно між сторонами не було. Відповідач та його представник у судовому засіданні, щодо заявлених вимог заперечували та просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Наголошували на тому, що спірна квартира не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та придбана виключно за кошти відповідача, які доплачені ним особисто у розмірі 6000, 00 дол. США та кошти надані його матір`ю після відчуження належної їй однокімнатної квартири, а тому не підлягає розподілу між сторонами. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 05 листопада 2011 року між [PERSON] та [PERSON] , був зареєстрований шлюб Виконавчим комітетом Старопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 28. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 04.09.2017 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюб у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] . 13.04.2016 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з однієї сторони та [PERSON] , з другої сторони, було укладено договір купівлі-продажу трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 65,8 кв.м. Відповідно до п. 2.2 даного договору [PERSON] стверджує, що квартира буде об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки купує її за спільні кошти подружжя, перебуваючи в шлюбі з гр. [PERSON] , згода якої на купівлю квартири викладена в заяві, справжність підпису в якій засвідчено приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Грицаєнко Ю.І. 13.04.2016 року за № 183. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, [PERSON] на праві приватної власності належить на підставі договору купівлі-продажу від 13.04.2016 року посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Грицаєнко Ю.І. квартира [ADDRESS] . Питання особистої приватної власності подружжя та право спільної сумісної власності подружжя врегульовано статтями розділів 7-8 СК України. Позиція позивача ґрунтується на гіпотезах та диспозиціях, викладених у статтях 60-71СК України. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Згідно\~ст. 65 СК України\~дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно\~ст. 68 СК України\~розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Судом з матеріалів справи встановлено, та не заперечувалося сторонами під час розгляду даної справи у суді, майно, щодо якого заявлено вимоги придбане за час перебування сторін у шлюбі, про що і безпосередньо свідчить договір купівлі-продажу квартири від 13.04.2016 року. Згідно п. 2.2 даного договору відповідач стверджує, що квартира буде об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки купує її за спільні кошти подружжя, перебуваючи в шлюбі з позивачем, згода якої на купівлю квартири викладена в нотаріально посвідченій заяві. Однак, відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували, щодо того, що квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, стверджуючи, що виключно за кошти відповідача та кошти надані його матір`ю після відчуження належної їй однокімнатної квартири була придбана спірна квартира, а відтак є його власністю та не підлягає розподілу між сторонами. Як встановлено судом та не заперечувалося сторонами у справі договір купівлі-продажу спірної квартири від 13.04.2016 року жодною із сторін не оскаржувався та не визнавався недійсним, у тому числі і в частині того, що квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. В свою чергу, представник позивача наголошував на тому, що батьки сторін під час сумісного проживання подружжя, придбали їм в рівних частинах вказану спірну квартиру. Під час розгляду даної справи у суді, жодною із сторін, не заперечувався факт того, що матір`ю відповідача [PERSON] була відчужена належна їй однокімнатна квартира на користь [PERSON] . Продаж квартири за домовленістю сторін був вчинений за 300\~846, 00 гривень та укладено у той же день, коли придбавалася спірна квартира, тобто 13.04.2016 року. Вказані доводи були підтверджені і поясненнями наданими у судовому засіданні свідками [PERSON] та [PERSON] . Представником позивача на підтвердження своїх доводів, щодо того, що спірна квартира, була придбана обома батьками сторін долучено до матеріалів справи розписки від 13.04.2016 року, з якої вбачається, що [PERSON] бере в борг у [PERSON] , [INFO] 12\~000, 00 тисяч доларів США для купівлі квартири для [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ) та зобов`язується повернути борг до 01.03.2018 року в доларах, яка складена в присутності двох свідків та від 10.02.2018 року з якої вбачається, що [PERSON] отримала від [PERSON] борг у повному обсязі у розмірі 12\~000, 00 доларів США, який надавала 13.04.2016 року для купівлі квартири доньці [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ), претензій не має. Даний факт в судовому засіданні підтвердили і самі свідки [PERSON] та [PERSON] . Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем не надано достатньо доказів на підтвердження його доводів про те, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти. Суд вказує, що дохід відповідача у вигляді заробітної плати, отриманої під час перебування у шлюбі із позивачем, не є його особистими коштами, в розумінні положень чинного законодавства, які регулюють сімейні правовідносини, та з якими пов`язується можливість визнання за одним із подружжя права приватної власності на майно, набуте під час шлюбу. Також, під час судового розгляду, суду не було надано доказів про доходи відповідача, що підтверджували б його доводи про сплату особисто ним [PERSON] 6000, 00 дол. США під час укладання договору купівлі-продажу квартири від 13.04.2016 року, що також спростовується показами свідка [PERSON] , яка повідомила, що квартиру було продано за 24\~000, 00дол. США, з яких 12\~000, 00 дол. США було передано [PERSON] , шляхом оформлення договору купівлі-продажу однокімнатної квартири, а 12\~000, 00 дол. США було передано [PERSON] , протягом певного періоду. Зі слів останньої, [PERSON] відомо, що квартира придбавалася батьками для проживання сім`ї [PERSON] та [PERSON] , про що їй також повідомили останні, оглядаючи її квартиру перед її придбанням та оформленням договору купівлі-продажу. Під час судового засідання відповідач зазначив, що він заперечував, щодо зазначення у договорі купівлі-продажу даних, що квартира є спільним сумісним майном подружжя, та дана інформація було внесена на вимогу [PERSON] . Однак, дані доводи протирічать свідченням свідків [PERSON] та [PERSON] , які безпосередньо були присутні під час укладання договору купівлі-продажу квартири, та які зазначили, що [PERSON] не заперечував, щодо зазначення у договорі про спільність майна. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] не підтвердили, що відповідачем при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири, було передано в рахунок оплати за квартиру саме особисті кошті, як вказує відповідач, проте не заперечували, що вартість однокімнатної квартири була зарахована, у вартість придбаної трикімнатної квартири. Суд, оцінюючи показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зазначає, що останніми підтверджено факт придбання спірної квартири за рахунок коштів, отриманих з боку батьків позивача та батьків відповідача.\~ Конструкція норми статті 60\~СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Відповідачем презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно (спірну квартиру) не спростована. Установлено, що спірна квартира придбана в період зареєстрованого шлюбу, за згодою позивача та за кошти надані їх батьками, які використані в інтересах та для потреб сім`ї на придбання житла, а тому воно підлягає поділу між сторонами в рівних частинах. Відповідно до ч.1\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи викладене, суд дійшов висновку, що придбана сторонами під час шлюбу спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу, враховуючи презумпцію рівності часток. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд вважає, що позовні вимоги доведені належними і допустимими доказами, тому позов підлягає задоволенню. Згідно ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати понесені у вигляді судового збору в розмірі 3 520, 30 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved