Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-12 00:00:00

Позивач в особі Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», що є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Київенерго», 15.09.2021 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води. Позов мотивований тим, що відповідач є зареєстрованим мешканцем квартири [ADDRESS] , отримує послуги з централізованого опалення та постачання гарчої води, оскільки квартира [ADDRESS] під`єднана до внутрішньобудинкової системи теплопостачання, при цьому не виконує зобов`язання по їх оплаті, чим спричинив позивачу, який є організацією, що забезпечує даний будинок в частині надання вказаних послуг, матеріальні збитки у вигляді недоотримання у повному обсязі плати станом на 01.10.2021 року, яка складає 50 753 грн. 60 коп., та складається із таких складових: 14 396 грн. 52 коп. - заборгованість за послуги централізованого опалення, 36 357 грн. 08 коп. - заборгованість за постачання гарячої води. Окрім того позивач на підставі договору № 602-18 про відступлення права вимоги (Договір цесії) від 11.10.2018 року, укладеного між ПАТ «Київтеплоенерго» та КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», прийняв право вимоги до відповідача з оплати спожитих до 01.05.2018 року послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води у розмірі 24 132 грн. 40 коп. та складається із таких складових: 19 347 грн. 75 коп. - заборгованість за послуги централізованого опалення, 4 784 грн. 65 коп. - заборгованість за постачання гарячої води. Відтак всього підягає стягненню: сума заборгованості за спожиті з 01.05.2018 року послуги централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води -50 753 грн. 60 коп. та сума заборгованості за спожиті до 01.05.2018 року послуги централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води - 24 132 грн. 40 коп., що складає загальну суму 78 886 грн. 00 коп., й стало підставою звернення до суду з цим позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , діюча на підставі довіреності за № 23/09/21-08 від 23.09.2021 року, позовні вимоги пітримала з тих же підстав, просила їх задовольнити, посилаючись на вимоги закону про належне виконання зобов`язань за надані житлово-комунальні послуги. В судовому засіданні відповідач та його представник [PERSON] , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 13.07.2022 року, позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні з підстав їх необгрунтованості, із застосуванням до вимог строку позовної давності, без обгрунтування такої заяви та її підстав. Відзив на позов відповідачем не подано. Відповідач в судовому засіданні 13.07.2022 року повідомив про те, що має намір подати відзив на позовну заяву та вказав, що відзив на позов ним не подано вчасно у визначений законом строк (15 днів), оскільки намагався вирішити спір поза судовим провадженням. Звернувся до суду в порядку усного клопотання про поновлення строку для подачі відзиву на позов без надання доказів та обґрунтування поважності причин пропуску такого строку. Суд, вирішуючи заяву відповідача про поновлення такого строку, не встановив поважні причини пропуску відповідачем строку на подання відзиву на позов, та наявність підстав для його поновлення. Суд вважає, що наведена відповідачем підстава поважності пропуску строку - вирішення спору в поза судовим провадженням, не є поважною, й з 04.05.2022 року відзив на позов ним не подано без поважних причин. Строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом (ст. 120 ЦПК України). Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 123 ЦПК України). Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (ч.1 ст. 127 Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк (ч.4 ст. 127 ЦПК України). Встановлено, що відповідач був повідомлений про судове засідання, призначене на 28.04.2022 року, що підтверджується його заявою від 14.04.2022 року, й за наслідком поданої ним заяви суд відклав розглад справи на 13.07.2022 року з метою забезпечення процесуального права відповідача на ознайомлення із матеріалами справи, надання відзиву на позов, відповідача - відповіді на відзив. Позовну заяву з додатками до неї відповідач отримав 04.05.2022 року, що підтверджується його розпискою (а.с. 48), й у призначене до розгляду справу судове засідання 13.07.2022 року відповідач відзив у п`ятнадцятиденний строк, як це передбачено ч.7 ст. 178 ЦПК України, не подав, й у судовому засіданні лише повідомив про намір подати такий відзив, відповідно суд на підставі ч.8 ст. 178 ЦПК України, вирішує справу за наявними матеріалами. Копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду (ч.4 ст. 178 ЦПК України). Відповідно до ч.7 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. Також встановлено, що відповідач відзив на позов відповідно до ч.4 ст. 178 ЦПК України до суду та іншим учасникам справи не надіслав, відтак вважається, що відзив на позов відповідачем не поданий. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до неї до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 31.01.2022 року відкрито провадження по справі із її розглядом у порядку спрощеного позовного провадження, та призначення в судове засідання із викликом сторін на 28.04.2022 року 12 год. 30 хв., із роз"ясненням сторонам іх процесуальних прав, також щодо надання відзиву на позов, відповіді на відзив (а.с. 42), направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до неї для відповідача (а.с. 43). 24.04.2022 року за клопотанням відповідача (а.с. 45, 46) розгляд справи було відкладено на 13.07.2022 року з метою забезпечення процесуального права відповідача на ознайомлення із матеріалами справи, надання відзиву на позов, позивача - відповіді на відзив. Розгляд справи проводився у порядку спрощеного позовного провадження. Так, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що відповідач є зареєстрованим мешканццем квартири [ADDRESS] (а.с. 41), отримує послуги з централізованого опалення та постачання гарчої води, оскільки квартира [ADDRESS] під`єднана до внутрішньобудинкової системи теплопостачання, при цьому не виконує зобов`язання по їх оплаті, чим спричинив позивачу, який є організацією, що забезпечує даний будинок в частині надання вказаних послуг, матеріальні збитки у вигляді недоотримання у повному обсязі плати станом на 01.10.2021 року, яка складає 50 753 грн. 60 коп., та складається із таких складових: 14 396 грн. 52 коп. - заборгованість за послуги централізованого опалення, 36 357 грн. 08 коп. - заборгованість за постачання гарячої води. Окрім того позивач на підставі договору № 602-18 про відступлення права вимоги (Договір цесії) від 11.10.2018 року, укладеного між ПАТ «Київтеплоенерго» та КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», прийняв право вимоги до відповідача з оплати спожитих до 01.05.2018 року послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води у розмірі 24 132 грн. 40 коп. та складається із таких складових: 19 347 грн. 75 коп. - заборгованість за послуги централізованого опалення, 4 784 грн. 65 коп. - заборгованість за постачання гарячої води. Відтак всього підягає стягненню: сума заборгованості за спожиті з 01.05.2018 року послуги централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води -50 753 грн. 60 коп. та сума заборгованості за спожиті до 01.05.2018 року послуги централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води - 24 132 грн. 40 коп., що складає загальну суму 78 886 грн. 00 коп. (а.с. 5, 6-32, 33-35). Положення ст.ст. 66-68 ЖК України, ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» і положення підзаконних актів у сфері житлово-комунальних послуг покладають на користувачів житла (власників) обов`язок щомісяця вносити плату за житлово-комунальні послуги (теплопостачання, газ, водопостачання, каналізація тощо) та витрати на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі. Відповідно до п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 року, власник та наймач квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, визначені законом або договором. За період проживання відповідача у вказаній квартирі позивачем, як обслуговуючою організацією, в указаний період щоденно надавались послуги з центрального опалення та постачання гарячої води. Відповідач щомісяця отримував від позивача рахунки на оплату вказаних комунальних послуг із зазначенням суми, однак платежі здійснювалися не регулярно, що призвело до утворення заборгованості за вказаний період. Відповідно до ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст.162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Так, необхідність укладення договору про надання комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено, як обов`язок, а не право сторін, і відмова споживача від укладення договору у такому разі суперечить вимогам ч.3 ст. ст. 627, 630 ЦК України, ст.ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Разом із тим за змістом наведених норм закону споживач зобов`язаний оплатити комунальні послуги, якщо він фактично користується ними, відсутність договору про надання комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, що й відповідає спірним правовідносинам. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 10 жовтня 2012 року у справі 6-110цс12. Усна заява відповідача про застосування позовної давності до вимог позивача без її обґрунтування, не знайшла свого підтвердження в ході розгляду справи. Так, позов подано позивачем у вересні 2021 року, позовні вимоги охоплюють період загального строку позовної давності з урахуванням поновлення такого строку в його межах, який продовжуються на весь період карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Також, надаючи оцінку запереченню відповідача проти позову в частині надання відповідачем послуг, суд окрім іншого, також вказує, що відповідач з моменту набуття права власності/користування майном (квартири) став носієм не тільки прав, але й обов`язків відносно цього майна (житла), що перебуває у його користуванні (власності), а й носієм тягара його утримання, й те, що на думку позивача відповідачем нараховано заборгованість без врахування показників лічильників його квартири, не знайшли свого підтвердження, оскільки як вбачається із розарахунку заборгованості (а.с.5), зазначено про те, що такий розрахунок проведений позивачем із урахуванням наявних у квартирі відповідача лічильників (квартириний лічильник (ЦО, ПГВ) - наявний) (а.с.5). Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші усні заперечення відповідача проти позову не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 2 270 грн. 00 коп. (а.с. 4), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного та,

Outcome: approved