Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-06 00:00:00

01 квітня 2022 року позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини. Свій позов обґрунтовує тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 27 лютого 2011 року. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 жовтня 2019 року шлюб між ними розірвано. В цьому шлюбі в них народилась дитина [PERSON] , [INFO] , яка залишилась проживати з нею та перебуває на її повному утриманні. Відповідач свій батьківський обов`язок щодо матеріального утримання дитини не виконує та не бере участі у вихованні дочки. Позивач вказує, що наразі вона позбавлена можливості працювати, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною. На її утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей, що ставить її в скрутне матеріальне становище. Позивач зазначає, що [PERSON] є працездатним, інших осіб на своєму утриманні не має, а тому може сплачувати аліменти на утримання дочки [PERSON] . За таких обставин, враховуючи те, що розмір аліментів має бути достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, зважаючи на законодавчо встановлений обов`язок батьків утримувати неповнолітніх дітей, позивач вважає необхідним визначити розмір аліментів, які має сплачувати відповідач у частці від його заробітку, а саме: ј частину всіх видів його доходів. На підставі наведеного позивач просить: стягувати з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частки всіх видів доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з цим позовом та до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 квітня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Станом на 07 липня 2022 року відзив на позовну заяву до суду не надійшов. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, попередньо подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просить їх задовільнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Зокрема, відповідач повідомлений про розгляд справи шляхом отримання SMS-сповіщення. Крім того, відповідач вважається таким, що отримав судову повістку, оскільки таку повістку отримав його представник адвокат Філіпович В. Є., що відповідає положенням ч. 5 ст. 130 Цивільного процесуального кодексу України. Варто зазначити, що 29 червня 2022 року на адресу суду надійшло клопотання представника відповідача адвоката Філіповича В. Є. про відкладення розгляду справи, в якому адвокат повідомив про неможливість прибути в судове засідання, яке було призначено на 30 червня 2022 року в зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі. У цій же заяві представник відповідача просить призначити розгляд справи на 06 липня 2022 року о 12 год. 30 хв. В цьому контексті суд зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, чергову дату судового засідання визначає суд, а не учасники процесу, враховуючи строки розгляду конкретної справи, а також виходячи з робочого графіку судових засідань головуючого судді. Тож, чергове судове засідання у цій справі було призначено на 07 липня 2022 року о 12 год. 30 хв., про що повідомлено представника відповідача шляхом направлення йому судової повістки на офіційну електронну адресу. Довідкою про доставку електронного листа підтверджується, що адвокат Філіпович В. Є. отримав судову повістку 30 червня 2022 року о 18:40 год. Враховуючи положення ч. 8 ст. 128 ЦПК України, судова повістка вважається врученою представнику відповідача 01 липня 2022 року. Наведене дає підстави для висновку, що сторона відповідача завчасно та належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Жодних клопотань від відповідача чи його представника до розгляду справи по суті не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Процесуальних підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд не вбачає. Враховуючи положення ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Зі змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Суд установив, що сторони є батьками дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим 26 липня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області (а. с. 6). Статтею 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет на 2022 рік» встановлено прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, який становить для: дітей віком до 6 років: з 1 січня - 2100 гривень, з 1 липня - 2201 гривня, з 1 грудня - 2272 гривні; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні. Положеннями ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Аналізуючи зазначені норми закону, суд виходить з того, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини, а кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно. Тобто, забезпечення батьками такого прожиткового мінімуму забезпечує мінімальні потреби дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України слідує, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Крім того, за змістом ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незважаючи на розірвання шлюбу чи проживання окремо від дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України передбачені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, зокрема: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що дитина [PERSON] проживає разом з матір`ю, яка її доглядає, виховує та матеріально утримує. Факт проживання дитини з матір`ю підтверджується довідкою Виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області від 28 липня 2021 року (а. с. 10). З досліджених письмових доказів суд позбавлений можливості перевірити матеріальне становище відповідача, оскільки останній документально не підтвердив види та розмір своїх доходів. Разом з тим, відповідач є чоловіком працездатного віку, відомостей про стан його здоров`я, наявність на утриманні інших осіб відповідач суду не надав. На підставі наведеного, а також враховуючи пріоритетність інтересів дитини, на користь якої стягуються аліменти, визначений законом прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову та до досягнення дитиною повноліття. На думку суду, такий розмір аліментів буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, її фізичного розвитку, підтримки життєдіяльності на достатньому рівні. Розмір аліментів, визначений судом, не є надмірним і є достатнім для забезпечення розумних потреб неповнолітньої дитини. Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць слід допустити до обов`язкового негайного виконання. Згідно з положеннями ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів на підставі п. 3 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір в сумі 992,40 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved