Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-05 00:00:00

Позивач звернувся до Святошинського районного суд м. Києва із згаданим позовом в якому просить стягнути з відповідача середній заробіток у зв`язку з затримкою в видачі трудової книжки, видати належним чином оформлену трудову книжку та витребувати у відповідача довідку про середньоденну заробітну плату. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 2008 року [PERSON] працювала в Приватному підприємстві «Вінтерм» на посаді «менеджера», а згодом на посаді «комерційного директора». В серпні місяці 2019 року в зв`язку із сімейними обставинами, а саме необхідністю догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку, позивач вирішила звільнитись з ПП «Вінтерм». Відповідно до поданої заяви, [PERSON] просила звільнити її з 19.08.2019 р. на підставі ст. 38 КЗпП України в зв`язку із необхідністю догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку. 13.01.2020 року позивач отримала лист від [PERSON] та наказ про звільнення [PERSON] №191212/1 від 12.12.2019 р., за прогули без поважних причин з 13.08.2019 р. по 11.12.2019 р., згідно наказу вона була звільнена від 13.08.2019 р. за прогул без поважних причин. Також було направлено лист від 23.12.2019 р. згідно якого відповідач повідомив, що для отримання трудової книжки необхідний дозвіл на пересилання трудової книжки поштою. Заявою від 15 січня 2020 р. позивач надала згоду на пересилання трудової книжки, однак до теперішнього часу не отримала свою трудову книжку. Ухвалою суду від 24.12.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін - головуючий суддя Войтенко Ю.В. (а.с.24). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.05.2022 року розподілено згадану справу головуючому судді - Ключнику А.С. Відповідно до ч. 2 ст. 213 ЦПК України справа розглядається одним і тим самим складом суду. У разі заміни одного із суддів під час судового розгляду справа розглядається спочатку, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ухвалою суду від 09.05.2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с.52-53). Позивачу направлялася копія ухвали про відкриття провадження та про розгляд справи в порядку спрощеного провадження (а.с.54-55). Відповідачу направлялася копія ухвали суду про відкриття провадження та про розгляд справи в порядку спрощеного провадження, а також матеріали позовної заяви та додатки до неї (а.с. 56). Відповідач відзиву у встановлений судом строк на позовну заяву до суду не направив. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати в справі № 755/12623/19 від 08 лютого 2022 року середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Судом встановлено, що директором ПП «Вінтерм» [PERSON] наказом №191212/1 від 12.12.2019 року позивача було звільнено за прогул без поважних причин на підставі п.4 ч. 1 ст.40 КЗпП України (а.с. 10). Також листом директора ПП «Вінтерм» [PERSON] від 23.12.2019 року позивача повідомлено, про необхідність з`явитися до ПП «Вінтерм» для отримання трудової книжки, або надати дозвіл на пересилання її поштою (а.с. 11). Позивачем згідно заяви від 15.01.2020 року надано згоду на пересилання її трудової книжки поштою (а.с. 12). Разом з тим, постановою старшого слідчого СВ Святошинського управління поліції Головного Управління НП в м. Києві Пакулко О. від 03.01.2020 року, трудову книжку № [NUMBER] надану представником ПП «Вінтерм» визнано та приєднано до матеріалів кримінального провадження №12019100080006624 внесеного до ЄРДР 13.09.2019 року, як речовий доказ (а.с. 39-40). Таким чином, звертаючись до суду зі згаданим позовом, позивачем не доведено порушення її прав зі сторони відповідача щодо видачі їй трудової книжки та проведенні розрахунків при звільненні, оскільки трудова книжка слідчим визнана та приєднана до матеріалів кримінального провадження як речовий доказ в рамках кримінального провадження №12019100080006624 внесеного до ЄРДР 13.09.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, в рамках якого підозрюється позивачка [PERSON] . Права розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Суд забезпечує захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються, шляхом здійснення провадження у справах. При цьому суд має встановити наявність в особи суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких особа звернулася до суду, адже на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Крім того, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог. Це означає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення відповідачем прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Суд зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, який стверджує про їх порушення. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16 і підстави для відступлення від неї відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed