Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-19 00:00:00

У травні 2021 року на адресу Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] треті особи: [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у зв`язку із відсутності в ньому понад шість місяців без поважних причин, згідно з якою просить суд: - визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] ; - визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . У позовній заяві зазначено, що позивач, [PERSON] , перебував в шлюбі з [PERSON] з 01 червня 1973 року. Від шлюбу у них народилася дитина [PERSON] , [INFO] . Позовна заява обґрунтована тим, що за рішенням Виконавчого комітету Радянської районної ради народних депутатів м. Києва від 23 січня 1995 року № 6/34 на сім`ю з 3-х чоловік їм була надана 2-х кімнатна квартира [ADDRESS] , де вони мешкали з 09 березня 1995 року. Позивач вказує, що його син [PERSON] одружився з [PERSON] , місце проживання якої було зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , з 23 березня 1996 року. Після одруження в сім`ї сина Позивача народилася дитина - [PERSON] , місце проживання якого було зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , з 12.09.1996 року. Після розірвання 28 липня 1998 року шлюбу сина позивача [PERSON] з [PERSON] (актовий запис 348), остання разом із сином виїхали з квартири за місцем реєстрації і не проживають з 1998 року. Позовна заява мотивована, тим що за період з серпня 1998 року відповідачі жодного разу не з`являлися у квартирі [ADDRESS] , де проживає Позивач, і всі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення, покладені тільки на Позивача. Відповідачі не проживають в цій квартирі, не сплачують комунальні платежі в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в квартирі не мають і взагалі квартирою не цікавляться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні Позивач ні інші члени сім`ї відповідачам не чинили. Про факт непроживання за місцем реєстрації відповідачів свідчить також акт про непроживання від 06 травня 2021 року, складений управітелем ВОП «Діброва». Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.07.2021 року відкрито провадження у цивільний справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05.02.2022 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Позивач та представник позивача у судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити у повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідачі у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки в судове засідання суд не сповістив. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовну заяву підтримала та просила задовольнити. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. В судовому засідання 03.02.2022 року допитана свідок [PERSON] , дружина позивача, яка повідомила, що проживає у квартирі [ADDRESS] з 2014 року, за цей час жодного разу не бачила відповідачів [PERSON] , [PERSON] у цій квартирі. У вказаній квартирі останні не проживають. Свідок повідомила, що зі слів позивача [PERSON] , відповідачі це колишня дружина сина позивача [PERSON] та його син. В судовому засідання 03.02.2022 року допитана свідок [PERSON] , яка повідомила, що в будинку [ADDRESS] проживає з 1984 року, [PERSON] та [PERSON] знає останні 5 років. Свідок повідомила, що у кватирі проживають [PERSON] та [PERSON] , весь цей час неодноразово заходила до них у кватиру, інших проживаючих там осіб там не ніколи бачила. Вислухавши пояснення позивача та представника позивача, пояснення третьої особи та пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, а також оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що за рішенням Виконавчого комітету Радянської районної ради народних депутатів м. Києва від 23 січня 1995 року № 6/34 на сім`ю з 3-х чоловік їм була надана 2-х кімнатна квартира [ADDRESS] , що підтверджується ордером №032419 на житлове приміщення від 09.03.1995 року. Таким чином, судом встановлено, що позивач є наймачем вказаної квартири. Разом з тим, з відповіді Шевченківської районної в місті Києві державна адміністрація №109-109/ц-646 від 19.04.2021, щодо зареєстрованих осіб за адресою: [ADDRESS] , у вказаній квартирі зареєстровані: - [PERSON] - дата реєстрації 18.05.1995; [PERSON] - дата реєстрації 18.05.1995; - [PERSON] дата реєстрації 28.03.1996; [PERSON] - дата реєстрації 12.09.1996; - [PERSON] дата реєстрації 13.12.2014. На даний момент квартира не приватизована та перебуває в користуванні на підставі договору найму. За таких обставин в судовому засіданні встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані ЖК УРСР, оскільки виникли з підстав надання ордеру на жиле приміщення. Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною 1 статті 58 ЖК УРСР визначено, що на підставі рішенняпро надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Статтею 61 ЖКУРСР визначено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно вимог ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. В свою чергу, відповідно до положень ст. 163 ЖК УРСР у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених ч. 1, п.п. 1 і 5 ч. 3 і ч. 4 ст. 71 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно ч. 1 ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. З матеріалів справи вбачається, що 28.07.1998 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в книзі реєстрації актів розірвання шлюбу зроблено запис №348, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Факт непроживання, неперебування та відсутності за місцем реєстрації більше шести місяців, відповідача [PERSON] та [PERSON] за адресою: . [ADDRESS] , підтверджується показами свідка [PERSON] та [PERSON] . Факт непроживання, неперебування та відсутності за місцем реєстрації більше шести місяців, відповідача [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] також підтверджується копією акту від 06.05.2021 року, відповідно до якого суди [PERSON] та [PERSON] та Управитель ВОП «Діброва» підтверджують, що за адресою зареєстрований, але не проживає колишня дружина сина [PERSON] , [PERSON] та син [PERSON] . Положеннями ч.1 ст.15 ЦК України визначено, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, відповідно вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Позивач, обґрунтовуючи позов, вказує, що відповідачі понад 6 місяців у квартирі не проживають, коштів по утриманні квартири не сплачують. Перешкод у користуванні він їм не чинив, їхні речі у квартирі відсутні, їхнє місце проживання йому невідомо. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідачі дійсно не проживають у квартирі за адресою: [ADDRESS] , проте у добровільному порядку не знялись з реєстрації місця проживання, як передбачено ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». При цьому, як вже встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідачі квартирою не користуються протягом більше шести місяців, не беруть участі в її утриманні, тягар утримання житла позивач несе самостійно, чим порушуються право позивача. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які позивач посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі.. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі по 908,00 грн. з кожного. Враховуючи наведене та

Outcome: approved