Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-05 00:00:00

15 липня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який в подальшому уточнив. В обґрунтування уточненого позову позивач посилався на те, що у 1968 році його батько [PERSON] на земельній ділянці площею 0,17 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] побудував житловий будинок з надвірними побудовами. [INFO] його батько [PERSON] помер, після смерті якого відкрилась спадщина в тому числі і на вищезазначене домоволодіння. За життя його батько заповіту не складав, він є спадкоємцем першої черги спадкування за законом. У встановлений законом термін він звернувся до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Спіренкової\~Н. В. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька та з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак йому відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки до нотаріальної контори не представлений правовстановлюючий документ про належність спадкодавцеві спадкового домоволодіння. Пояснив, що нормами законодавства, які діяли на момент завершення будівництва спадкового домоволодіння його батьком, не було передбачено окремої процедури оформлення права власності на новостворене нерухоме майно, крім того спадкове домоволодіння збудоване до 05 серпня 1992 року, а тому не підлягає узаконенню та додатковому введенню в експлуатацію. У зв`язку з чим, він вимушений звернутись до суду та просить визнати за ним право власності на домоволодіння, розташоване на земельній ділянці площею 0,17 га за адресою: [ADDRESS] , яке в цілому складається з: житлового будинку літ. "А-1", загальною площею 71,3 м2, житловою площею 52,3 м2, з надвірними спорудами: ганку літ. "а", літньої кухніліт. "Б", сараюліт. "В", погребу літ. "Г", вбиральні літ. "Д", колодязю № 1, огорожі № 2-5, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою судді від 20 липня 2021 року позовну заяву було залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків. 02 вересня 2021 року позивач усунув недоліки позовної заяви, звернувся до суду із уточненою позовною заявою та подавши всі належним чином засвідчені копії письмових доказів, які долучені до позовної заяви, для суду та для направлення відповідачеві. Ухвалою судді від 27\~вересня 2021 року було прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі з призначенням підготовчого засідання, цією ж ухвалою суду було задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 03\~лютого 2022 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, тому суд вважає можливим провести розгляд справи за його відсутності. Представник позивача [PERSON] адвокат Цівань Н. В. у судове засідання не з`явилась, подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі. Представник відповідача Піщанської сільської ради у судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, рішення просив ухвалити на розсуд суду згідно з вимогами чинного законодавства. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до переконання, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом установлено, що згідно з повідомленням Піщанської сільської ради №\~1493/02-24 від 18 червня 2021 року, наданим у відповідь на адвокатський запит №\~62 від 16 червня 2021 року і наданим суду у засвідченій позивачем копії, відповідно до ЗКК № 3 за адресою [ADDRESS] , за гр. [PERSON] числиться земельна ділянка площею 0,17 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, відомості про виділення чи приватизації земельної ділянки відсутні. Згідноіз записом у погосподарській книзі за № 25, житловий будинок [ADDRESS] належить [PERSON] , що підтверджується повідомленням Піщанської сільської ради №\~1312/02-24 від 27 травня 2021 року, наданим у відповідь на адвокатський запит №\~58 від 24 травня 2021 року і поданим суду у засвідченій позивачем копії. Згідно з повідомленням Комунального підприємства "Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради" № 20622/21 від 24\~березня 2021\~року, наданим суду у засвідченій позивачем копії, відповідно до інвентаризаційної справи, вилученої правоохоронними органами в НРКП "Інвентаризатор" та повернутої КП "НМБТІ"ДОР", станом на 29 грудня 2012 року реєстрація прав власності на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] не проводилась, право власності на будинок в БТІ не зареєстроване. Відповідно до матеріалів інвентаризації, проведеної станом на 04 квітня 1988\~року, на земельній ділянці розташовані: будинок А, стіни саман, об. цеглою, житлова площа 52,3 м2, загальна площа 71,3 м2; літня кухня Б; сарай В; погріб Г; вбиральня Д; колодязь №\~1, огорожа № 2-5. Установлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності. Відповідно до абзацу 3 частини другої статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з частиною другоюстатті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до частини третьої статті 3 зазначеного Закону України речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Згідно з п. 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж", затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 91 від 24 червня 2011 року (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин), прийняття в експлуатацію об`єктів (крім закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них) здійснюється безоплатно територіальними органами Державної архітектурно-будівельної інспекції України (далі - Інспекція) за результатами технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж та за наявності документа, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, шляхом реєстрації поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації (далі - декларація), яка складається за формою, наведеною у додатку 2 до цього Порядку. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992\~року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Судом установлено, що спірний житловий будинок збудований у 1968 році. У 1968 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі\~Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно з пунктом 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мають право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти включно як у місті, так і поза містом. У пункті 2 Постанови від 26 серпня 1948 року зазначено, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, Держземфонду та земель Держлісфонду в безстрокове користування, а збудовані на цих земельних ділянках будинки є особистою власністю забудовників. Отже, на підставі Указу від 26 серпня 1948 року та Постанови від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56), передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акту державної комісії про прийняття збудованого громадянином житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зістаттею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 рокувін набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Як вбачається з технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою: [ADDRESS] , складеного 04 квітня 1988 року і наданого суду в засвідченій позивачем копії, домоволодіння в цілому складається з: будинку А, загальною площею 71,3 \~м2, житловою площею 52,3 м2, сіней а, літньої кухні Б, сараю В,шийки погребу Г, погребу Ш, вбиральні Д, колодязю № 1, паркану №\~2, 3, воріт № 4, калитки № 5,1968-1980 років побудови, тобто будинок, господарські будівлі та споруди збудовані до 05 серпня 1992 року, а тому не підлягають узаконенню та додатковому введенню в експлуатацію. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 29 вересня 2020 року, наданого суду у засвідченій позивачем копії, позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги спадкування за законом після його смерті, що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 23 грудня 1964 року, наданим суду у засвідченій позивачем копії. 16 жовтня 2020 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Спіренкової Н. В. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька [PERSON] , інший спадкоємець за законом першої черги спадкування [PERSON] звернулась із заявою про відмову від спадщини після смерті чоловіка на користь сина. Судом установлено, що 12 травня 2021 року позивач [PERSON] звернувся із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] на спадковий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Постановою приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Спіренкової Н. В. від 20 травня 2021 року, позивачеві [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове домоволодіння, оскільки до нотаріальної контори не було представлено правовстановлюючого документу про належність спадкодавцеві спадкового майна та відсутності інформації про реєстрацію права власності на нього. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 2 статті 1223 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частина 1 ст. 1258 ЦК України встановлює, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Матеріали спадкової справи № 19/2020 після смерті [PERSON] містять звернення позивача до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. З огляду на те, що спадкодавцеві за життя належало домоволодіння [ADDRESS] , позивач є спадкоємцем за законом після його смерті, який прийняв спадщину, інший спадкоємець за законом [PERSON] відмовилась від прийняття спадщини, матеріали спадкової справи доказів наявності інших спадкоємців за законом чи заповітом, та спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині і які звернулися протягом встановленого строку до нотаріуса з приводу прийняття спадщини не містять, доказів на підтвердження переходу права власності на спадкове домоволодіння після смерті спадкодавця матеріали справи не містять, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову і за позивачем належить визнати право власності на спадкове домоволодіння у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved