Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-19 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія управління активами « Авенір-Інвест», Товариство з обмеженою відповідальністю «Віаромо», Товариство з обмеженою відповідальністю, «СБІ Компані», Публічного акціонерного товариства «КБ Актив Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування фізичних осіб, треті особи Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Семенова Г.В., Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Запольська О.В., про припиненя договору іпотеки та зняття заборони відчуження нерухомого майна. В обґрунтування позовних вимог позивачі вказують, що 08 жовтня 2007 року між Позивачем [PERSON] та відповідачем, ТОВ «Актив-Банк», був укладений Кредитний споживчий договір за № 1008/04 від 08 жовтня 2007 року строком на 60 місяців. У забезпечення виконання основного зобов`язання був також укладений Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Запольською О.В. 08 жовтня 2007 року, реєстровий № 6210. Приватним нотаріусом була здійснена заборона на відчуження; Реєстраційний номер обтяження 5799484 від 08.10.2007 року; номер запису про іпотеку 17855644 від 08.10.2007 року. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.04.2012 року з позивача [PERSON] стягнуто заборгованість у розмірі 4.478.268,49 (чотири мільйони чотириста сімдесят вісім тисяч двісті шістдесят вісім )грн.49 коп.Рішення суду набрало чинності за Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27 лютого 2012 року. Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 24 квітня 2013 року було задоволено позов ПАТ «КБ» Актив-Банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно рішення від 24.04.2013 р. в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за Кредитним договором № 1008/04 від 08 жовтня 2007 року в розмірі 4.478.268 (чотири мільйони чотириста сімдесят вісім тисяч двісті шістдесят вісім ) грн.49 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою: [ADDRESS] ,що належить на праві спільної часткової власності Позивачам, шляхом продажу з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна, проведеної у відповідності до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження». ПАТ «КБ «Актив-Банк» не звертався до примусового виконання рішення до відділу виконавчої служби, у зв`язку з чим пропустив без поважних причин строк на пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2015 року (справа № 2/1522/8880/11) у задоволенні заяви ПАТ «КБ »Актив-Банк» про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання було відмовлено. У період розгляду у Приморському суді заяви ПАТ «КБ`Актив-Банк» про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу 08 серпня 2014 року ПАТ «КБ`Актив-Банк» уклав Договір відступлення права вимоги за Кредитними договорами за № ВПВ-08/08/14юр, згідно якого TOB Компанія управління активами «Авенір-Інвест» отримав право вимоги (серед інших, за Кредитним договором № 1008/04 від 08 жовтня 2007 року Позивача [PERSON] 02 грудня 2014 року ТОВ «Компанія управління активами «Авенір-Інвест» відступила право вимоги за цим Договором ТОВ «Віаромо» на підставі Договору відступлення права вимоги № 12-02/2014. 25 жовтня 2015 року ТОВ «Віаромо» уклав Договір відступлення права вимоги із ТОВ «СБІ Компані». 19 вересня 2016 року ТОВ «СБІ Компані» уклав Договір № 142/ФК-16 із Відповідачем [PERSON] , відповідно до якого Відповідач [PERSON] набув право вимоги, серед інших, за Договором іпотеки щодо зобов`язань позичальника [PERSON] . Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року (справа №442/7154/16-ц) за позовом ТОВ «СБІ Компані» до [PERSON] про стягнення коштів та зустрічним позовом [PERSON] до ТОВ «СБІ Компані», ПАТ « КБ «Актив-Банк» про зобов`язання вчинити певні дії, було задоволено позови у повному обсязі. Було зобов`язано ТОВ`СБІ Компані» передати [PERSON] оригінали кредитних договорів та договорів забезпечення за кредитними договорами, вказаних в Додатку № 1 до Договору № 142/ФК-15 Від 19.09.2016 року. Також зобов`язано ПАТ «КБ «Актив-Банк» виконати умови договорів про відступлення права вимоги № ВПВ-08/08/14юр від 08.08.2014 р. та № 142/ФК-16 від 19.09.2016 р. та укласти з правонаступником [PERSON] договори про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, а саме за Договором іпотеки від 08.10.2007 року, укладеним між ТОВ «КБ «Актив- Банк» та Позивачами, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Запольською О.В., реєстровий №6210. Позивачі вважають дії Відповідачів як шахрайські, з метою заволодіння нерухомим майном із грубим порушенням процедури, встановленої вимогами цивільного законодавства України. Листом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Семенової Г.В. було повідомлено Позивача [PERSON] про те, що вищезазначеним рішенням суду було зобов`язано ТОВ «КБ «Актив-Банк», Іпотекодержателя, передати всі майнові права на її частину квартири [ADDRESS] , новому Іпотекодержателю. Не погоджуючись з цим рішенням, Позивач [PERSON] у апеляційному порядку оскаржила рішення суду першої інстанції від 15 листопада 2016 року. Рішенням апеляційного суду Львівської області (справа N9 442/7154/16) від 24 травня 2017 року апеляційну скаргу Позивача було задоволено. Так, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року в частині зобов`язання ПАТ« КБ «Актив-Банк» виконати умови договорів про відступлення права вимоги № ВПВ-08/08/14юр від 08 серпня 2014 року і № 142/ФК-16 від 19 вересня 2016 року, укласти з правонаступником [PERSON] договір про відступлення права вимоги за Договором іпотеки від 08 жовтня 2007 року, укладеним між ТОВ «КБ «Актив-Банк» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Запольською О.В., реєстровий № 6210,скасовано та у цій частині ухвалене нове рішення про відмову в позові. Позивачі зазначають, що 08 жовтня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, у зв`язку з чим призвіще [PERSON] змінилось на « [PERSON] ». Вказують, що дія основного зобов`язання припинена 08.10.2012 року. Дія Іпотечного договору безпосередньо пов`язана з виконанням основного зобов`язання. Крім того, у відповідності до рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2018 року, яке набрало чинності 18.10.2018 року, визнані недійсними в частині відступлення прав вимоги до [PERSON] за Кредитним договором № 1008/04 від 08 жовтня 2007 року та скасована державна реєстрація у Державних реєстрах: Договір № 12-02/2014 р. від 02 грудня 2014 року про відступлення права вимоги за кредитними договорами, укладений між ТОВ «Компанія Управління Активами «Авенір- Інвест» та ТОВ «Віаромо»; Договір відступлення права вимоги № 1/ФК-15 від 27 жовтня 2015 року, укладений між ТОВ «Віаромо`та ТОВ «СБІ Компані»; Договір відступлення права вимоги № 142/ФК-16 від 19 вересня 2016 року, укладений між ТОВ «СБІ Компані» та [PERSON] ; Договір відступлення прав вимоги № 143/ФК-16 від Об грудня 2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Визнані недійсними в частині відступлення прав вимоги щодо предмету іпотеки, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] , та скасувати державну реєстрацію у Державних реєстрах: Договір відступлення прав за договорами іпотеки, укладений між ПАТ «КБ «Актив- Банк» та [PERSON] 05 грудня 2016 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В.; Договір відступлення прав за договорами іпотеки, укладений між [PERSON] та [PERSON] 05 грудня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В., реєстровий № 2918. Таким чином зазначають, що зобов`язань, забезпечених Договором іпотеки від 08.10.2007 року, на сьогоднішній день, не існує. Дія основного зобов`язання та дія Іпотечного договору припинені. Іпотекодавець має право захищати своє майно у відповідності до вимог статті 391 ЦК України. Відповідач пропустив строк пред`явлення вимоги до виконання виконавчого листа, який закінчився 21.06.2013 року, а отже майно підлягає звільненню з-під заборони відчуження та припинення Договору іпотеки. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2021 року провадження по справі відкрито. 18 жовтня 2021 року від приватного нотаріуса Семенової Ганни Володимирівни до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутністю сторони. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2022 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання призначене на 20 липня 2022 року сторони не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином. Від позивачів до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 08 жовтня 2007 року у забезпечення виконання основного зобов`язання за Кредитним договором № 1008/04, укладеному між ПАТ «КБ «Актив-Банк» та [PERSON] , було укладено договір іпотеки, іпотекодавцями виступили [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , іпотеко держателем виступив ПАТ «КБ «Актив-банк». Предметом іпотеки була шестикімнатна квартира [ADDRESS] . З наявного у матеріалах справи спірного Договору іпотеки від 08.10.2007 року вбачається, що строк погашення (строк договору) заборгованості по зазначеному вище Договору іпотеки № 1008\\04 від 08.10.2007 року встановлений « не пізніше 08.10.2012 року». Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.04.2012 року по справі № 2/1522/8880/11 за позовом ПАТ «Комерційний Банк «Актив-банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1008/04 від 08.10.2007 року у розмірі 4478268,49 грн. задоволено. 21 червня 2012 року був виданий виконавчий лист на примусове виконання вказаного рішення суду. (Згідно ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2015 року справа № 2/1522/8880/11). Рішенням Приморського\~районного суду\~м.\~Одеси по\~справі № 1522/2700/12 від 24 квітня 2013 року позов по справі за позовом ПАТ «Комерційний Банк «Актив-банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки було задоволено. У подальшому дане судове рішення Стягувачем - Банком, виконано також не було. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2015 року по справі № 2/1522/8880/11 вирішено у задоволенні заяви ПАТ КБ «Актив-Банк» про поновлення\~пропущеного строку\~для пред`явлення\~виконавчого документу за Рішенням Приморського\~районного суду\~м.\~Одеси від\~26.04.2012\~року по\~справі №\~2/1522/8880/11\~за позовом\~ПАТ «Комерційний\~Банк «Актив-банк»\~до [PERSON] \~про стягнення\~заборгованості за\~кредитним договором\~№ 1008/04\~від 08.10.2007\~року у\~розмірі 4478268,49\~грн. відмовити. В ухвалі суду зазначене, що під час проведення інвентаризації в банку, був виявлений оригінал виконавчого листа виданий 21.06.2012 року, який взагалі не був пред`явлений до примусового виконання. ПАТ «КБ «Актив-банк» на підставі договору відступлення права вимоги від 08.08.2014 р. за Договором № ВПВ-08/08/14юр відступив своє право вимоги за кредитом [PERSON] на користь відповідача ТОВ «Компанія управління активами «Авенір-Інвест». В подальшому відповідач ТОВ «Компанія управління активами «Авенір-Інвест» на підставі договору відступлення права вимоги № 12-02/2014 від 02 грудня 2014 року відступило права вимоги до [PERSON] на користь відповідача ТОВ «Віаромо» 27 жовтня 2015 року відповідач ТОВ «Віаромо» уклало договір відступлення права вимоги № 1/ФК-15, на підставі якого право вимоги надбав відповідач ТОВ «СБІ Компані». Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2016 року по справі № 1522/2700/12 вирішено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «СБІ Компані» про заміну\~сторони виконавчого\~провадження та\~поновлення пропущеного\~строку пред`явлення\~виконавчого документа\~до виконання за рішенням Приморського районного\~суду м.\~Одеси по\~справі № 1522/2700/12 від 24 квітня 2013 року позов по справі за позовом ПАТ «Комерційний Банк «Актив-банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлене повністю. Зі змісту ухвали вбачається, що судом встановлена обставина що по справі де предметом розгляду є саме правовідносини, яки виникли на підставі договору іпотеки відсутні підтвердження укладення Договору про відступлення прав вимог саме по Договору іпотеки 08 жовтня 2007 року від банку на ТОВ «Компанія управління активами «Авенір-Інвест» та далі на Товариство з обмеженою відповідальністю «СБІ Компані», які крім того повинні бути оформлені нотаріально. 19 вересня 2016 року відповідач ТОВ «СБІ Компані», згідно договору відступлення права вимоги № 142/ФК, відступило право вимоги на користь відповідача [PERSON] . Відповідач [PERSON] за договором № 142/ФК-16 від 06 грудня 2016 року відступив право вимоги за кредитом на користь відповідача [PERSON] . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2018 року ( набуло чинності 18.10.2018 року) вирішено позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , ТОВ «Компанія управління активами «Авенір-Інвест», ТОВ «Віаромо», ТОВ «СБІ Компані», [PERSON] , треті особи Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Семенова Г.В., ПАТ «КБ «Актив-Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Актив-Банк» Луньо І.В. про визнання недійсними договорів відступлення прав вимоги задовольнити. Визнанні недійсними в частині відступлення прав вимоги до [PERSON] за Кредитним договором № 1008/04 від 08 жовтня 2007 року та скасувати державну реєстрацію у Державних реєстрах: - \~ \~ \~ \~Договір № 12-02/2014 р. від 02 грудня 2014 року про відступлення права вимоги за кредитними договорами, укладений між ТОВ «Компанія Управління Активами «Авенір-Інвест» та ТОВ «Віаромо»; - \~ \~ \~ \~Договір відступлення права вимоги № 1/ФК-15 від 27 жовтня 2015 року, укладений між ТОВ «Віаромо» та ТОВ «СБІ Компані»; - \~ \~ \~ \~Договір відступлення права вимоги № 142/ФК-16 від 19 вересня 2016 року, укладений між ТОВ «СБІ Компані» та [PERSON] ; - \~ \~ \~ \~Договір відступлення права вимоги №143/ФК-16 від 06 грудня 2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Визнати недійсними в частині відступлення прав вимоги щодо предмету іпотеки, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] та скасувати державну реєстрацію у Державних реєстрах: - \~ \~ \~ \~Договір відступлення прав за договорами іпотеки, укладений між ПАТ «Комерційний Банк «Актив-банк» та [PERSON] 05 грудня 2016 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В.; - \~ \~ \~ \~Договір відступлення прав за договорами іпотеки,укладений між [PERSON] та [PERSON] 05 грудня 2016 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В., реєстровий № 2918. Зі змісту даного рішення вбачається, що суд встановив наступні обставини: «08 жовтня 2007 року у забезпечення виконання основного зобов`язання за Кредитним договором № 1008/04, укладеному між ПАТ «КБ «Актив-Банк» та [PERSON] , було укладено договір іпотеки, іпотекодавцями виступили [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , іпотеко держателем виступив ПАТ «КБ «Актив-банк». Предметом іпотеки була шестикімнатна квартира [ADDRESS] . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2013 року позов по справі за позовом ПАТ «Комерційний Банк «Актив-банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки було задоволено. У подальшому судове рішення Стягувачем, Банком, виконано не було. 13.12.2016 року [PERSON] отримала лист від відповідача [PERSON] , через приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Семенову Ганну Володимирівну, у якому відповідач вимагав сплатити заборгованість [PERSON] за кредитним договором та погрожував переоформити предмет іпотеки на своє ім`я, посилаючись на те, що на підставі договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, укладеного 05 грудня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , відповідач [PERSON] набув права вимоги до Іпотекодавців. З зазначено листа відповідача [PERSON] вбачається також, що ПАТ «КБ «Актив-банк» на підставі договору відступлення права вимоги за Кредитними договорами № ВПВ-08/08/14юр відступив своє право вимоги за кредитом [PERSON] на користь відповідача ТОВ «Компанія управління активами «Авенір-Інвест». В подальшому відповідач ТОВ «Компанія управління активами «Авенір-Інвест» на підставі договору відступлення права вимоги № 12-02/2014 від 02 грудня 2014 року відступило права вимоги до [PERSON] на користь відповідача ТОВ «Віаромо» 27 жовтня 2015 року відповідач ТОВ «Віаромо» уклало договір відступлення права вимоги № 1/ФК-15, на підставі якого право вимоги надбав відповідач ТОВ «СБІ Компані». 19 вересня 2016 року відповідач ТОВ «СБІ Компані», згідно договору відступлення права вимоги № 142/ФК, відступило право вимоги на користь відповідача [PERSON] . Відповідач [PERSON] за договором № 142/ФК-16 від 06 грудня 2016 року відступив право вимоги за кредитом на користь відповідача [PERSON] . Відповідач [PERSON] також зазначав, що він набув право вимоги до Іпотекодавців на предмет іпотеки, тобто квартиру [ADDRESS] , на підставі договору про відступлення права вимоги за Договорами іпотеки, укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON] 05 грудня 2016 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В., реєстраційний № 2918. Договір відступлення права вимоги від 05 грудня 2016 року за реєстраційним № 2918, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В. у відповідності до вимог ч. 1 ст. 203, 215 ЦК України повинен бути визнаний недійсним….» «Первісним кредитором та іпотеко держателем, ПАТ «КБ «Актив-банк», був обраний спосіб захисту своїх прав, а саме звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2013 року позов банку було задоволено, рішення набрало чинності, реалізовано банком не було, тому укладення у подальшому банком договору відступлення прав вимоги після цього є незаконним. Крім того, незаконним є договір відступлення прав за кредитним договором та договором іпотеки за № 142/ФК-16 від 19 вересня 2016 року, укладений між ТОВ «СБІ Компані» та [PERSON] , оскільки відповідач [PERSON] набув ці права за договором факторингу, у порушення вимог ст. ст. 1079, 1083 ЦК України…» «Підставою для виникнення у боржника зобов`язання перед новим Кредитором є Договір відступлення прав вимоги або факторингу ( п. 1 ч. 2 ст.11, ч. 2 ст. 509 ЦК України). Якщо Боржник не повідомлений про зміну Кредитора, то він має право продовжувати виконання зобов`язань за Договором на користь первісного Кредитора до отримання доказів переходу права вимоги до нового Кредитора. Це вважатиметься належним виконанням Боржником своїх обов`язків ( ч. 2 ст. 516, ч. 2 ст. 517, ст. 1082 ЦК України). Повідомити Боржника про перевідступлення права вимоги може як первісний Кредитор, так і новий Кредитор шляхом: - \~ \~ \~ \~Укладення Договору про відступлення прав вимоги за участю Боржника - тристоронній Договір, тоді Боржник дізнається про заміну Кредитора при укладенні Договору; - \~ \~ \~ \~Направлення Боржнику повідомлення про укладення між первісним та новим Кредиторами Договору відступлення прав вимоги до Боржника, у якому слід зазначити найменування, реквізити та адресу нового Кредитора, а також суму, яку Боржник зобов`язаний сплатити новому Кредитору. Таке повідомлення краще направляти цінним листом з описом вкладення і повідомленням про вручення. В описі, засвідченої працівником пошти, буде чітко зазначено, що саме направляється отримувачу, а повідомлення про вручення цінного листа покаже, коли Боржнику стало відомо про заміну Кредитора. Цього Кредиторами зроблено не було. Ні Боржник [PERSON] , ні треті особи належним чином не повідомлялися про здійснення угоди. Крім того, у тексті Договору повинно бути вказано, що право вимоги до [PERSON] оцінено Сторонами у сумі 4481737 (чотири мільйони чотириста вісімдесят одна тисяча сімсот тридцять сім) грн., або в іншій, чітко вказаній сумі, та, незалежно від виконання Боржником своїх зобов`язань перед новим Кредитором, новий Кредитор зобов`язаний сплатити первісному Кредитору кошти, сума боргу, яка визначена за рішенням суду, або інша сума, протягом 30 календарних днів з моменту підписання Договору. А яка саме сума сплачена новим Кредитором первісному Кредитору за цей Договір за Боржника [PERSON] , невідомо. Таки докази Кредиторами, відповідачами по справі, не надані. Первісний Кредитор ПАТ «Комерційний Банк «Актив Банк»» втратив своє право виконати судове рішення, а новий Кредитор цього права не надбав за законодавством України, тому усі подальші дії щодо розпорядження предметом іпотеки не ґрунтуються на засадах закону. Договір відступлення прав щодо предмету іпотеки, а саме квартири [ADDRESS] , укладений між ПАТ «КБ «Актив Банк» та [PERSON] та посвідчений 05.12.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В., повинен бути визнаний недійсним, у порушення вимог ст. 55 Закону України «Про нотаріат», ст. ст. 203 ч.1, 215 ч. 1, 647 ЦК України, ст. ст. 5, 24 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 4, 5, 10, 11, 18, 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», виходячи з наступного. Договір відступлення прав щодо предмету іпотеки від 05.12.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Семеновою Г.В., не за місцем знаходження нерухомого майна ( [ADDRESS] , Одеській міський нотаріальний округ); - Посвідчений не за місцем проживання Іпотекодавця, Споживача [PERSON] , [ADDRESS] , Одеський міський нотаріальний округ; - Договір відступлення прав щодо предмету іпотеки не був особисто підписаний Споживачем [PERSON] , який дізнався про його існування у суді у грудні 2016 року; при укладенні цього Договору 05.12.2016 року у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Семенової Г.В. за адресою: м. Київ, вул. Банкова, 1/10 оф.4, присутній не був, свій підпис не ставив, ніякі документи (паспорт, код, згоду третіх осіб, інше) не надавав. Не була здійснена оцінка нерухомого майна за Договором відступлення прав щодо предмету іпотеки. Так, стаття 5 Закону України «Про іпотеку» зазначає, що вартість предмету іпотеки визначається за згодою між Іпотекодавцем (Відповідач [PERSON] , позивач [PERSON] ) та Іпотекодержателем (Позивач ПАТ «КБ «Актив-Банк») або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки - квартири [ADDRESS] - відповідним суб`єктом оціночної діяльності. Оцінка предмету іпотеки повинна була бути встановлена станом на 05 грудня 2016 року. Оцінка майна не здійснювалася, а також ніякої спільної згоди на його оцінку не було, оскільки позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] , як Іпотекодавці, участі у складанні, погодженні умов та підписанні Договору про відступлення прав вимоги за Договором іпотеки, яке відбулося 05.12.2016 року між ПАТ «КБ «Актив-Банк» та [PERSON] , не приймав, ніякого Договору або інших документів з цього приводу з ПАТ «КБ «Актив-Банк» не підписував у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Семенової Г.В…..» «Матеріалами справи підтверджується той факт, що іпотекодержатель не повідомляв у встановленому законом порядку ані позивача [PERSON] , ані відповідача [PERSON] про здійснення угод та заміну кредитора та іпотекодержателя. Правочин про відступлення прав вимоги за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст. 1083 ЦК України, наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень цієї глави. Таким чином встановлено, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2013 року по справі № 1522/2700/12, яке набрало законної сили та не було скасовано, не було перешкодою для укладення договорів факторингу та договору про відступлення прав, укладених : - 19 вересня 2016 року між [PERSON] та ТОВ «СБІ Компані»; - \~ \~ \~ \~06 грудня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] ; - \~ \~ \~ \~05 грудня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] » «У той же час стаття 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. «На момент укладення договорів факторингу та відступлення прав ПАТ «КБ «Актив-банк» на підставі договору відступлення права вимоги за кредитними договорами № ВПВ-08/08/14юр був включений до реєстру банківських установ, банківська ліцензія № 200 від 18.10.2011 р. та відступив своє право вимоги за кредитом відповідача [PERSON] на користь відповідача ТОВ «Компанія управління активами «Авенір-Інвест» (включений до Державного реєстру фінансових установ) . У подальшому відповідач ТОВ «Компанія управління активами «Авенір-Інвест» на підставі договору відступлення права вимоги № 12/02/2014 від 02 грудня 2014 року відступило права вимоги до відповідача [PERSON] на користь відповідача ТОВ «Віаромо», який не включений до Державного реєстру фінансових установ та не має КВЕДу на здійснення фінансовій діяльності. 27 жовтня 2015 року відповідач ТОВ «Віаромо» уклало договір відступлення права вимоги № 1/ФК-15, на підставі якого право вимоги набуло відповідач ТОВ «СБІ Компані», який не включений до Державного реєстру фінансових установ та не має КВЕДу на здійснення фінансовій діяльності. 19 вересня 2016 року відповідач ТОВ «СБІ Компані» на підставі договору відступлення права вимоги № 142/ФК-16 відступило право вимоги на користь відповідача [PERSON] , який є фізичною особою, громадянином України та не є юридичною особою, не включений до Державного реєстру фінансових або банківських установ, не має ліцензії на здійснення відповідної діяльності, зокрема і щодо факторингових операцій. Отже, відповідач [PERSON] не може бути стороною договору факторингу. В той же час, в силу частини 2 ст. 1083 ЦК України, оскільки права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки були відступлені первісним кредитором ПАТ «КБ «Актив-банк» за договором факторингу, то і всі наступні відступлення цих прав вимоги мають здійснюватись за договорами факторингу. Також, в силу ч. 1 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням…..» «Договір відступлення прав від 16.09.2016 року, укладений між відповідачами ТОВ «СБІ Компані» та [PERSON] , порушує вимоги частини 2 ст. 1083, частини 3 ст. 1079 Цивільного Кодексу України, оскільки права вимоги за кредитним договором № 1008/04 та іпотечним договором від 08 жовтня 2007 року, які укладені між ПАТ «КБ «Актив-банк» та [PERSON] , були відступлені за договором факторингу б/н від 28.11.2016 р. ПАТ «КБ «Актив-банк» до ТОВ «КУА «Авенір-Інвест», а отже і подальше наступне відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки мало відбуватись в силу частини 2 ст. 1083, частини 3 ст. 1079 ЦК України виключно, відповідно до положень глави 73 «Факторинг» Цивільного Кодексу України, тобто за договорами факторингу, фактором в яких може бути виключно банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, а фізична особа, громадянин України [PERSON] , на момент укладення договору відступлення прав 05.12.2016 року не мав права виступати фактором в договорах факторингу.» «Відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Нормами ст. 1054 ЦК України чітко визначено суб`єктний склад сторін у кредитних зобов`язаннях. Отже, кредитором у кредитних зобов`язаннях може бути лише банк або інша фінансова установа. Таким чином, права кредитора за Кредитним договором можуть бути відступлені виключно банківській чи іншій фінансовій установі. Оскільки іпотека є акцесорним зобов`язанням, дійсність якого пов`язується з основним зобов`язанням, слід зазначити, що права вимоги до іпотекодавців, майном яких забезпечено кредит, може бути відступлено виключно на користь банківської чи іншій фінансовій установи. Отже, ні фізична особа, ні юридична особа, якщо вона не має статусу банку чи іншої фінансовій установи, не можуть бути іпотекодержателем за договором іпотеки, яким забезпечується виконання зобов`язання за кредитним договором. Враховуючи положення ст. 228 ЦК України, договори відступлення прав вимоги за кредитним договором № 1008/04 від 08 жовтня 2007 року є нікчемними…..» «Таким чином, Договір відступлення прав за договорами іпотеки, укладений відповідачами [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 05 грудня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В., реєстровий № 2918, є недійсним та таким, що суперечить закону. Судом встановлено, що на підставі постанови Правління Національного Банку України від 02.09.2014 р. за № 545, ПАТ «Комерційний Банк «Актив-банк» віднесений до категорії неплатоспроможних та виконавчою дирекцією розпочато процедуру банкротства Банку та запроваджено тимчасову адміністрацію…..» Отже, враховуючи те, що відповідач ПАТ «КБ» Актив-Банк» не звернувся до виконавчої служби для виконання рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1008/04 від 08.10.2007 року, в подальшому ПАТ «КБ» Актив-Банк» відмовлено в поновленні строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання по справі №2/1522/8880/11 та рішенням від 12\~вересня 2018\~року відмовлено\~ - суд приходить до висновку що ПАТ «КБ» Актив-Банк» позбавлений права на виконання рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, а отже зобов`язання вважається припиненим. Під час розгляду даної справи відсутні підтвердження, що будь-яка особа визнана правонаступником банку чи заміни сторони виконавчого провадження. Враховуючи, що відповідач ПАТ «КБ» Актив-Банк» не звернувся до виконавчої служби для виконання рішення № 1522/2700/12 про звернення стягнення на предмет іпотеки, що далі ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2016 року по справі № 1522/2700/12 вирішено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «СБІ Компані» (як нового кредитора за договором про відступлення прав вимоги) про заміну сторони виконавчого провадження та поновлення пропущеного строку пред`явлення виконавчого документа до виконання за рішенням Приморського районного\~суду м.\~Одеси по\~справі № 1522/2700/12 від 24 квітня 2013 року про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовлено, суд приходить до висновку що ПАТ «КБ» Актив-Банк» чи будь-яки інші особи позбавлені права на виконання рішення щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже зобов`язання вважається припиненим. Суд звертає\~увагу,\~що \~нотаріально посвідчений\~Договір про\~відступлення прав\~вимоги за\~Договором іпотеки\~(\~спірним)\~між ПАТ\~«Комерційний банк\~«Актив Банк»\~та [PERSON] \~від 05.12.2016\~року та\~Договір про\~відступлення прав\~вимоги за\~Договором іпотеки\~(\~спірним)\~між [PERSON] \~та [PERSON] \~також від\~05.12.2016\~року укладений\~після закінчення\~навіть трирічного\~строку 23.04.2016\~року встановленого\~ для\~пред`явлення на\~примусове виконання\~зазначеного \~рішення суду\~від 24.04.2013\~року по\~справі № 1522/2700/12 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. \~Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.\~ У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ \~до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»). Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у \~рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування\~ достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини») Суд наголошує, що виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Саме «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом та з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, та інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява N 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява N 43768/07)). Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Як вже було встановлено судом, Рішенням Приморського\~районного суду\~м.\~Одеси від\~26.04.2012\~року по\~справі №\~2/1522/8880/11\~про стягнення\~заборгованості за\~кредитним договором\~№ 1008/04,\~та Рішенням\~Приморського районного\~суду м.\~Одеси по\~справі № 1522/2700/12 від 24 квітня 2013 року позов по справі про звернення стягнення на предмет іпотеки вимоги позивача було задоволено, однак вказані рішення не були виконанні з 2012 та 2013 року відповідно, а у поновленні строку на примусове виконання цих рішень було судом відмовлене відповідно ще у 2015 та у 2016 роках. Суд вказує, що невиконання судового акта - це бездіяльність, що полягає в незастосуванні заходів, необхідних для його виконання, за умови, якщо суб`єкт був зобов`язаний і мав реальну можливість виконати судовий акт. Таким чином, суд визнає обґрунтованість твердження Позивачів щодо порушення їх права власності на іпотечне майно ( наявністю реєстрації іпотечного обтяження нерухомого майна) за наслідком тривалої бездіяльності кредитора по кредитному договору, та доведеної по справі відсутності підстав для примусового виконання зазначених рішень суду, у зв`язку з встановленим судовими рішеннями пропуском строку пред`явлення до виконання. Без забезпечення остаточності судового рішення та його неухильного виконання не можна говорити про дотримання таких вимог верховенства права, як забезпечення прав і свобод людини, правової визначеності, доступу до правосуддя, законності. Особливістю цього спору є те, що невиконання судових рішень відбулося з вини кредитора, який підтвердив законність своїх вимог рішеннями суду. Однак суд зазначає, що таке тривале невиконання рішення суду за наслідком бездіяльності кредитора та відсутність підстав для їх примусового виконання порушує принцип\~правової визначеності\~ боржника (Позивачів по справі), що поширюється на такі важливі сфери правовідносини між державою і особою, як реалізація та забезпечення прав і свобод людини і громадянина, встановлення юридичної відповідальності, підстав та порядку притягнення до неї, недопустимість дій та бездіяльності, спрямованих на безпідставне обмеження прав і свобод людини, встановлення пропорційності застосованих до особи обмежень, здійснення повноважень органами державної влади у межах, визначених Конституцією і законами України На думку суду подальша бездіяльність кредитора по даній справі породжує безпідставне та безобмежене у часі продовження обтяження речового права та заборону відчуження іпотечного майна. Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виходячи зі змісту ст. 607 ЦК зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає. Відповідно ст. Закону України\~«Про виконавче\~провадження» 1. виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років. 6. стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції. Згідно ст.\~39\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 7)\~закінчення строку,\~передбаченого законом\~для відповідного\~виду стягнення,\~крім випадку,\~якщо існує\~заборгованість із\~стягнення відповідних\~платежів; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені\~статтею 41\~цього Закону; Згідно зі ст. 1 Закону України "Про іпотеку", іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За приписами статей 3, 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Виходячи із системного аналізу зазначених норм права іпотека припиняється, зокрема, в разі припинення основного зобов`язання. При цьому, законодавець не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки, оскільки іпотека за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості припиняється за фактом припинення підстав для виконання основного зобов`язання. Отже, виходячи з зазначених обставин справи та наведеного вище принципу що «у всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права» суд встановлює припинення основного зобов`язання за кредитним договором № 1008/04 від 08.10.2007 року, а за наслідком чого також припинення Договору іпотеки від 08.10.2007\~року в силу ст.593 та ст. 607 ЦК України, ст.17 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ч.3 ст. 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Відповідно до ст. 74 Закону України «Про нотаріат», одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. Згідно з п. 5 гл. 15 р. II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення, зокрема: кредитора про погашення позики; про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки); про припинення договору іпотеки у зв`язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, після припинення договору іпотеки у зв`язку з відчуженням іпотекодержателем предмета іпотеки; за рішенням суду; в інших випадках, передбачених законом. Пунктом 6.1 глави 15 розділу II Порядку передбачено, що про зняття заборони, а також про зняття судовими або слідчими органами та органами державної виконавчої служби накладеного ними арешту на майно нотаріус робить відповідні відмітки в реєстрі для реєстрації заборон і арештів та в алфавітній книзі обліку заборон відчуження і арештів нерухомого майна. Отже, законодавством передбачено підстави та порядок зняття заборони відчуження нерухомого майна. З припиненням іпотеки фактично припиняється обтяження нерухомого майна іпотекою, адже всі правові підстави для його утримання під обтяженням відсутні. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена лише у випадку і порядку, встановлених законом. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Як визначено ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, на підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовна заява є обґрунтованою, підставною та такою, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved