Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-13 00:00:00

У грудні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач [PERSON] та [PERSON] 29 грудня 2007 року уклали шлюб. Від шлюбу дітей немає. Рішенням Києво-Святошинський районний суд Київської області від 04.09.2017 року шлюб було розірвано (цивільна справа № 369/4059/17). За час подружнього життя, позивач та відповідач проживали в будинку за адресою: [ADDRESS] . Даний будинок належить позивачу. Відповідач там проживав до грудня 2016 року із реєстрацією місця проживання в даному будинку. Після розірвання шлюбу будинком не цікавиться, а також не вчиняє будь-яких дій щодо утримання та оплати за певні комунальні послуги грошей. Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов від 09 січня 2018 року, складеного Депутатом Тарасівської сільської ради Бандура С.В., в будинку за адресою: [ADDRESS] [PERSON] за вказаною адресою зареєстрований, але не проживає понад 1 рік. Поряд з цим,\~позивач вважає, що факт реєстрації відповідача у її житловому будинку порушенням її майнових прав у користуванні та розпорядженні своїм майном. Оскільки відповідач самостійно заяву про зняття з реєстрації місця проживання не подає, позивач вимушена звертатися з даним позовом до суду. Ухвалою суду від 23 грудня 2020 року відкрито провадження у справі й призначено справу до розгляду в загальному позовному провадженні. Ухвалою суду від 23 вересня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні, встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі. Позивач, подала через канцелярію суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Щодо заочного розгляду справи не заперечувала. Сторона відповідача правом подання відзиву на позовну заяву не скористалася, в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами з ухваленням заочного рішення в справі. Суд, дослідивши докази, які містяться у матеріалах справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, дійшов висновку про задоволення позовної заяви, виходячи з наступного. На підставі наданих суду доказів, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 29 грудня 2007 року уклали шлюб. Від шлюбу дітей немає. Рішенням Києво-Святошинський районний суд Київської області від 04.09.2017 року шлюб було розірвано (цивільна справа № 369/4059/17). За час подружнього життя, позивач та відповідач проживали в будинку за адресою: [ADDRESS] . Даний будинок належить позивачу, витягом про право власності на нерухоме майно від 12.06.2007 року, номер запису: 999 в книзі 4, номер витягу: 14874731. Відповідач там проживав до грудня 2016 року із реєстрацією місця проживання в даному будинку. Після розірвання шлюбу будинком не цікавиться, а також не вчиняє будь-яких дій щодо утримання та оплати за певні комунальні послуги грошей. Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов від 09 січня 2018 року, складеного Депутатом Тарасівської сільської ради Бандура С.В., в будинку за адресою: [ADDRESS] [PERSON] за вказаною адресою зареєстрований, але не проживає понад 1 рік. Відповідач не проживає в даному будинку, не сплачує комунальні платежі в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком не цікавиться. Перешкод в користуванні житловим будинком позивач, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. Поряд з цим,\~позивач вважає, що факт реєстрації відповідача у її житловому будинку порушенням її майнових прав у користуванні та розпорядженні своїм майном. Оскільки відповідач самостійно заяву про зняття з реєстрації місця проживання не подає, позивач вимушений звертатися з даним позовом до суду. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має право передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчиняти нею дій, які можуть порушувати його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені у ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати своє житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лишень з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, виходячи з положень ст. ст. 15, 16, 386, 291 ЦК України, власнику майна гарантована можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначаються його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними й власником житла або законом. Як роз`яснено п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуваннями вказаного, суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають до застосування положення ст. 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення ст. ст. 71, 72 ЖК України не застосовуються. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 р. Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи безперешкодно користуватись своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, виходячи з наведених вище правових норм, якщо права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому в розрізі виниклого спору позивач правомірно порушує питання про усунення будь-яких порушень його прав, у цьому випадку усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку. Будь-яких доказів про те, що у відповідача існують перешкоди у користуванні спірною будинком суду не надано. Судом встановлено, що відповідач не є членом сім`ї позивача, в нього відсутнє право власності на це житло й він в ньому фактично не проживає й не несе витрат на його утримання, а отже суд вважає, що в даному випадку у відповідача відсутнє право на користування вказаним приміщенням. При цьому\~обраний позивачем спосіб захисту своїх прав жодним чином не порушує права відповідача, оскільки вирішення даного спору не корелюється з питаннями позбавлення чи припинення права власності. Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані й досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, доведеним і таким, що підлягає до задоволення.

Outcome: approved