Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-28 00:00:00

1.Позиція позивача. У травні 2018 року до провадження Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов зазначений позовом, за яким позивач просить стягнути з відповідача на свою користь: - 65\~408,04 гривень заборгованість за кредитним договором б/н від 27.04.2010 року, - витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762, 00 гривень. Позовні вимоги\~вмотивовано тим,\~що відповідно\~до укладеного\~договору №\~б/н\~від 27\~квітня 2010\~року відповідач\~ [PERSON] отримала кредит у розмірі 4700,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмір 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни\~кредитного ліміту\~Банк керується\~п.\~2.1.1.2.3,\~п.\~2.1.1.2.4.\~Умов та\~Правил надання\~банківських послуг,\~де зазначено,\~що Клієнт\~дає свою\~згоду,\~що кредитний\~ліміт встановлюється\~за рішенням\~Банку,\~і Клієнт\~дає право\~Банку в\~будь-який\~момент змінити\~(зменшити\~або збільшити)\~кредитний ліміт.\~Підписання даного\~Договору є\~прямою і\~безумовною згодою\~Позичальника щодо\~прийняття будь-якого\~розміру Кредитного\~ліміту,\~встановленого Банком,\~відповідно до\~п.\~2.1.1.2.4\~Умов та\~Правил надання\~банківських послуг.\~Відповідач підтвердив\~свою згоду\~на те,\~що підписана\~заява разом\~з «Умовами\~та правилами\~надання банківських\~послуг»,\~«Правилами користування\~платіжною карткою»\~та «Тарифами\~Банку;»,\~складає між\~ним та\~Банком Договір,\~що підтверджується\~підписом у\~заяві.\~Копії Умов\~та правил\~надання банківських\~послуг та\~Правил користування\~платіжною карткою\~додаються до\~позовної заяви.\~Банк нараховує\~відсотки за\~користування кредитом\~в розмірі,\~встановленому «Тарифами\~Банку»,\~що підтверджується\~п.\~12.5\~«Правил користування\~платіжною карткою».\~ПАТ КБ\~«ПРИВАТБАНК» свої\~зобов`язання\~за Договором\~та угодою\~викопав в\~повному обсязі,\~а саме\~надав Відповідачу\~кредит у\~розмірі,\~встановленому Договором.\~Відповідно до\~п.2.1.1.5.5\~Умов та\~правил надання\~банківських послуг,\~позичальник зобов`язується\~погашати заборгованість\~за Кредитом,\~відсотками за\~його використання,\~за перевитрати\~платіжного ліміту,\~а також\~оплачувати комісії\~на умовах,\~передбачених цим\~Договором.\~Власник карти\~зобов`язаний\~слідкувати за\~витратами коштів\~в межах\~платіжного ліміту\~з метою\~запобігання виникнення\~Овердрафту,\~згідно п.\~2.1.1.2.7\~Умов та\~правил надання\~банківських послуг.\~Відповідно до\~п.\~2.1.1.7.6\~Умов та\~правил надання\~банківських послуг,\~-\~при порушенні\~позичальником строків\~платежів по\~якомусь з\~грошових зобов`язань\~передбачених цим\~договором більш\~ніж на\~30\~днів,\~сплачувати Банку\~штраф позичальник\~не зобов`язаний.\~Відповідач не\~надавав своєчасно\~Банку грошові\~кошти для\~погашення заборгованості\~за Кредитом,\~відсотками,\~а також\~іншими витратами\~відповідно до\~умов Договору,\~що має\~відображення у\~Розрахунку заборгованості\~за договором.\~Таким чином,\~у порушення\~умов кредитного\~договору Відповідач\~зобов`язання\~за вказаним\~договором не\~виконав.\~Відповідно до\~п.\~2.1.1.12.9\~«Правил користування\~платіжною карткою»\~Боржник доручає\~списувати з\~будь якого\~рахунку відкритого\~в Банку\~вчасності з\~Картрахунку грошові\~кошти для\~здійснення платежу\~з ціллю\~повного або\~часткового погашення\~боргових зобов`язань.\~Відповідно до\~п.\~2.1.2.4\~«Умов та\~правил надання\~банківських послуг»\~за незгодою\~зі зміною\~Правил та\~або «Тарифів\~Банку»,\~позичальник зобов`язується\~надати Банку\~письмову заяву\~про розірвання\~цього Договору\~та погасити\~виниклу перед\~Банком заборгованість.\~На підставі\~п.\~2.1.1.2.3\~«Умов та\~правил надання\~банківських послуг»\~Банк має\~право на\~зміну Тарифів,\~а також\~інших умов\~обслуговування рахунків.\~Згідно п.\~2.1.1.3.5\~«Умов та\~правил надання\~банківських послуг»\~Клієнт доручає\~Банку здійснювати\~списання грошових\~коштів з\~рахунків Клієнта,\~відкритих в\~валюті кредитного\~ліміту,\~в межах\~суми,\~підлягаючих сплаті\~Банку за\~даним договором,\~при настанні\~строків платежів,\~а також\~списання грошових\~коштів з\~картрахунку у\~разі настання\~строків платежів\~за іншими\~договорами Клієнта\~в межах,\~встановлених цими\~договорами (договірне\~списання),\~в межах\~платіжного ліміту\~картрахунку.\~Відповідно до\~п.\~2.1.1.12.9 «Правил користування платіжною карткою» Банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у встановленої Банком долі в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов`язків за цим Договором. Згідно п. 1.1.3.2.2 «Умов та правил надання банківських послуг» у разі порушення власником або довіреною особою вимог діючого законодавства України та/або умов даного Договору та/або у разі виникнення Овердрафту Банк мас право призупинити здійснення розрахунків по карті (заблокувати карту) та/або визнати карту недійсною до моменту усунення порушень, а також вимагати дострокового виконання боргових обов`язків в цілому або у встановленою Банком часткою у разі невиконання власником або довіреною особою власника своїх боргових обов`язків та інших обов`язків за цим Договором. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором Відповідач стоном на 28.02.2018 року має заборгованість 65408,04 грн., яка складається з наступного: -4675,75 грн. заборгованість за кредитом; -54241,43 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом; -2900,00 грн. заборгованість за пенею і комісією; а також штраф відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг : -500,00 грн. штраф (фіксована частина); -3090,86 грн. штраф (процентна складова). 2. Позиція відповідача. Адвокат Редько С.М., який діє в інтересах відповідача [PERSON] , подав до суду відзив, зазначив, що відповідачка не може погодитись з вимогами АТ КБ «Приватбанк», оскільки вважає їх протиправними, необґрунтованими, а отже такими, що не підлягають задоволенню. Позивач у позові посилається на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 27.04.2010 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 4700,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмір 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач, на думку позивача, підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. На підтвердження своїх вимог надав поступні письмові докази: заява 1014041300150365414 від 27.04.2010 року [PERSON] про бажання оформити на своє ім`я кредитну карту; розрахунок заборгованості за кредитним договором; витяг з тарифів банку; умови та правила надання банківських послуг; довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду». У заяві позичальника від 27.04.2010 року процентна ставка та сума кредиту не зазначені. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Відповідач вважає за необхідне звернути увагу на правовий висновок, який зроблений Великою Палатою Верховного суду у постанові від 03.07.2019 року по справі № 342/180/17 у подібній справі по подібним правовідносинам. Також відповідач звертає увагу на пропуск позивачем строків пред`явлення позову до суду, що є підставою для відмови у позові. 3. Процесуальні питання пов`язані з розглядом справи. 03.05.2018 року позивачем подана позовна заява до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська (а.с. 4-6). 04.05.2018 року згідно протоколу про автоматизований розподіл справу передано в провадження судді Івченко Т.П. (а.с. 52). 05.07.2018 року Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області справу призначено до судового розгляду та визначено порядок розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 54). 12 червня 2019 року заочним рішенням судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково (а.с. 67-69). 09 червня 2021 року адвокат Редько С.М., в інтересах відповідача [PERSON] , подав до суд заяву про перегляд заочного рішення (а.с. 87-89). Ухвалою судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська від 10 червня 2021 року заяву про перегляд заочного рішення прийнято та призначено до розгляду (а.с. 97). 25 серпня 2021 року представник АТ КБ «Приватбанк» - Меркулова В.В. подала до суду відзив на заяву про перегляд заочного рішення (а.с. 105-108). 06 вересня 2021 року на електронну пошту суду надійшла відповідь на відзив за заяву про перегляд заочного рішення (а.с. 118-120). 17 вересня 2021 року представник АТ КБ «Приватбанк» - Меркулова В.В. подала до суду заперечення (а.с. 129-132). Ухвалою судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська від 10 січня 2022 року заочне рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська від 12 червня 2019 року скасовано та справу призначено до розгляду (а.с. 143-144). 21 лютого 2022 року адвокат Редько С.М. подав до суду відзив на позовну заяву (а.с. 154-156). 4. Фактичні обставини встановлені судом. Судом з матеріалів справи встановлено, що 27 квітня 2010 року відповідач [PERSON] підписала «анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку» (а.с. 10). Згідно до Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем 27.04.2010 року, з [PERSON] погоджена базова відсоткова ставка 2,5 % в місяць (а.с. 11). Відповідач користувалась кредитними коштами, заборгованість погашала не у повному обсязі, внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитом, процентами за користування кредитом, пенею, комісією та штрафами. У заяві відповідача від 11\~січня 2014року зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із «Пам`яткою клієнта», «Умовами та Правилами надання банківських послуг» і «Тарифами» становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомилась та погодилась з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» і «Тарифами банку», які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Згідно з наданим банком розрахунком, відповідач станом на 28.02.2018 року має заборгованість 65408, 04 гривень , яка складається з наступного: -4675,75 грн. заборгованість за кредитом; -54241,43 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом; -2900,00 грн. заборгованість за пенею і комісією; а також штраф відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг : -500,00 грн. штраф (фіксована частина); -3090,86 грн. штраф (процентна складова) (а.с. 7-9). 5. Правові норми законодавства застосовані судом. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до частин першої, другої статті 207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638\~ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526\~ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054\~ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633\~ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634\~цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634\~ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1\~ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048\~ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549\~ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551\~ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050\~ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048\~ЦК України позивач не пред`явив. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42\~Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1\~ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509\~ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11\~Закону України\~від 12\~травня 1991\~року №\~1023-XII «Про захист\~прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42\~Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та «Умов та правил надання банківських послуг», оскільки «Умови та правила надання банківських послуг» це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору № б/н від 27 квітня 2010 року з відповідачем [PERSON] АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11\~Закону №\~1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Вказаний висновок відповідає висновку щодо застосування норм права, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Також суд зазначає, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). 6. Висновки та мотиви прийнятого рішення. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634\~ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період з часу виникнення спірних до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку» у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу «Умови та правила банківських послуг», відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Суд вважає, що «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку», які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 11 січня 2014 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. У довідці, які підписана відповідачем, базова процентна ставка зазначена 2,5% в місяць. Згідно до розрахунку заборгованості, наданою позивачем вбачається, що позивач не дотримався даної базової процентної ставки, адже з таблиці вбачається процент: 30,00 процентна ставка, 30,00 процентна ставка, 34,80 процентна ставка, 43,20 процентна ставка. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42\~Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1\~ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509\~ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11\~Закону України\~від 12\~травня 1991\~року №\~1023-XII «Про захист\~прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42\~Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та «Умов та правил надання банківських послуг», оскільки «Умови та правила надання банківських послуг» це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні\~підстави вважати,\~що при\~укладенні договору\~№ б/н\~від 27 квітня 2010 року з відповідачем [PERSON] АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11\~Закону №\~1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Також суд\~звертає увагу,\~що безпосередньо\~укладений між\~сторонами кредитний\~договір від\~27 квітня 2010 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Вказаний висновок відповідає висновку щодо застосування норм права, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530\~ЦК України за\~змістом якої,\~якщо строк\~(термін)\~виконання боржником\~обов`язку\~визначений моментом\~пред`явлення\~вимоги,\~кредитор має\~право вимагати\~його виконання\~в будь-який\~час,\~що свідчить\~про порушення\~його прав,\~таким чином,\~суд вважає,\~що заявлена\~позовна вимога\~щодо стягнення\~з відповідача\~ [PERSON] \~заборгованості за\~тілом кредиту\~у сумі\~4675 (чотири тисячі шістсот сімдесят п`ять) гривень 75 копійок, підлягає задоволенню. Також суд зазначає, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). 8. Розподіл судових витрат між сторонами. Статтею 141 ЦПК України\~передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 141ЦПК України,\~суд стягує з відповідача [PERSON] на користь Акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» судові витрати по справі, пов`язані зі сплатою судового збору при подачі ним позову до суду, в процентах від задоволення позовних вимог, що становить - 125 (двадцять п`ять) гривень 96 копійок.

Outcome: partial