Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-17 00:00:00

У листопаді 2019 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до [PERSON] про стягнення боргу, в якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №11317589000 від 19.03.2008 року у розмірі 139 899, 74 грн. та понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі - 2 098, 50 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між відповідачем та ПАТ «УкрСиббанк» 19.03.2008 року був укладений кредитний договір № 11317589000, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 20 200 грн. зі сплатою 13,50 %. Вказано, що 20.04.2012 року між ПАТ «УкриСиббанк» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за договором кредиту №11317589000. Таким чином, ТОВ «Вердикт Капітал» має право грошової вимоги до відповідачів. Зі змісту позовної заяви вбачається, що загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та пені за порушення умов кредитного договору, що підлягає стягненню з відповідача, станом на 15.10.2019 року, відповідно до розрахунку заборгованості, становить - 449 281, 38 грн. з яких: 175 697, 63 грн. - заборгованість за кредитом (за тілом кредиту); 75 210, 11 грн. заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги; 180 209, 15 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 180 209, 15 грн.; 18 164, 49 грн. - заборгованість по пені. Крім того, як вказує позивач, станом на день подання позовної заяви відповідач не повернув отримані від позивача кредитні кошти на підставі кредитного договору № 11317589000 від 19.03.2008 року, у зв`язку із чим та з урахуванням ст.. 625 ЦК України, станом на 15.10.2019 року, відповідно до розрахунку заборгованості, відповідача заборгованість по сплаті 3 % річних за користування кредитом становить - 139 899, 74 грн. з яких: 15 827 грн. - нараховані 3 % річних; 62 087, 59 грн. - втрати від інфляції; 61 985, 15 грн. - нарахована пеня за подвійною обліковою ставкою НБУ - 61 985, 15 грн. За вказаних обставин, а також зв`язку з виникненням у відповідача заборгованості за договором, яку він в добровільному порядку не сплачує, позивач звернувся до суду з цим позовом, який просить задовольнити в повному обсязі. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07.07.2020 року по справі №761/43000/19 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором - задовольне частково. Стягнуто з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал заборгованість за договором про споживчий кредит та заставу транспортного засобу від 19.03.2008 №11317589000 в розмірі 77914.59 грн., що складається з нарахованих 3 % річних в розмірі 15827,00 грн. та інфляційних втрат в розмірі 62087,59 грн. та судовий збір в розмірі 1168,86 грн. (а,с. 78-80). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25.03.2021 року задоволено заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07.07.2020 року в цивільній справі №761/43000/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором та скасовано Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07.07.2020 року в цивільній справі №761/43000/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором і призначити справу до розгляду в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. 31.0.2021 року до суду надійшов відзиві відповідачки у якому відмовити в задоволенні позовних вимоги, застосувати строки позовної давності. При цьому у відзиві, відповідачем вказано, що з наданого позивачем Договору не вбачається, що відбулась передача права вимоги саме за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 1131758900 від 19.03.2008р. У відзиві вказано, що відповідач заявляє про застосування позовної давності та просить суд застосувати позовну давність при розгляді позовних вимог ТОВ "Вердикт Капітал" про стягнення з [PERSON] заборгованості за Договором про споживчий кредит та заставу транспортного засобу від 19.03.2008 №11317589000 в розмірі 77 914.59 грн., що складається з нарахованих 3 % річних в розмірі 15 827,00 грн. та інфляційних втрат в розмірі 62 087,59 грн., а також при розгляді судом будь-яких інших позовних вимог, заявлених позивачем до відповідача у даній справі, оскільки позивачу з квітня 2012 року було відомо про наявну заборгованість відповідача. Також відповідачем вказано, що за правилами ст. 625 ЦК України для стягнення трьох процентів річних має бути визначена прострочена сума та грошове зобов`язання має існувати на час такої вимоги. Незважаючи на те, що позичальник своєчасно не повернув у повному обсязі суму кредиту, позивач, не висуває вимог щодо стягнення тіла кредиту та відсотків, у зв`язку зі спливом строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якого відповідач заявляє. 24.06.2021 року до суду надійшла відповідь позивача на позовну заяву у якому позивач просив суд, свої позовні вимоги у повному обсязі, та зазначено, що проценти передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкція, в зв`язку з чим, внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання кредитор набуває право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України за весь час прострочення, а тому таке прострочення є триваючим правопорушення, при цьому, права подати позов про стягнення інфляційних витраті і 3% річних за кожен місяць виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту йог усунення. А тому, позивач вважає, що надані відповідачем відзив, заява про застосування строків позовної давності на увагу не заслуговують та повинні бути відхиленні судом першої інстанції, оскільки, не відповідають вищенаведеним фактичним обставинам, нормам матеріального права та правовим висновкам Верховного Суду. 02.11.2021 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив, який в судому засіданні 18.07.2022 року, залишено судом без розгляду на підставі ч. 2 ст. 126 ЦПК України, оскільки строки для подання відповідь на відзив пропущені і відсутнє клопотання про поновлення таких строків і відповідь на відзив від 24.06.2021 року уже долучено до матеріалів справи, а вказана відповідь є повторною, що не передбачено ЦПК України. 12.11.2021 року до суду надійшло клопотання відповідача про залишення без розгляду відповіді на відзив позивача від 26.10.2021 року. Позивач в судове засідання не з`явися, свого представника не направив, про дату та час судового засіданні повідомлений належним чином, при цьому у матеріалах справи міститься клопотання представника позивача, у якій останній просив розгляд справи проводити без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити, проти заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, з підстав викладених у відзиві. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступних висновкі. Судом встановлено, що між відповідачем та ПАТ «УкрСиббанк» 19.03.2008 року був укладений кредитний договір № 11317589000, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 20 200 грн. зі сплатою 13,50 %, відповідно до умов якого п. 2.1 у забезпечення викоання усіх грошових зобов`язань в повному обсязі позичальника за договором позичальник передає в заставу, а банк приймає наступне рухоме майно, а саме - транспортний засіб марки Тойота модель Toyota Camrу, 2008 року випуску, чорного кольору, леків, державний номерний знак [NUMBER] (а.с. 8-15). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника. Згідно ст. 515 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Відповідно до договору від 20.04.2012 року укладеного між ПАТ «УкриСиббанк» та ТОВ «Вердикт Капітал» про відступлення прав вимоги, вбачається, що ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів (а.с.25-29). 01.11.2019 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на свою користь 139 899,74 грн. заборгованості за кредитним договором, з яких: 15 827 грн. - нараховані 3 % річних; 62 087, 59 грн. - втрати від інфляції; 61 985, 15 грн. - нарахована пеня за подвійною обліковою ставкою НБУ - 61 985, 15 грн. При цьому позивач не висував вимог про стягнення залишку заборгованості по кредиту ( тіла кредиту) в сумі 175 697,63 грн. яка існувала з листопада 2011р. У даній же справі рішення суду про стягнення кредитної заборгованості відсутнє, оскільки позовні вимоги про стягнення такої заборгованості не заявлялися. Однак з наданого позивачем Договору не вбачається, що відбулась передача права вимоги саме за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 1131758900 від 19.03.2008р. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Так, вбачається невідповідність між тим, на який договір позивач посилається в позові та який надав суду. Так, в позові позивач посилається на документ під назвою «Договір про відступлення права вимоги» між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Вердикт Капітал» від 20.04.2012 без номеру. Однак замість цього договору позивач фактично надає інший договір, який містить іншу назву, дату, номер. Зокрема, позивач надав не «Договір про відступлення права вимоги», а "Договір факторингу № 05/12 від 20.04.2012р. ( а.с. 162-177). Сторонами за цим договором були ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс», яке згідно протоколу №1/08-2018 віл 01.08.2018 загальних зборів учасників ТОВ «Кредекс Фінанс», перейменовано на ТОВ «Вердикт Капітал» (а.с. 178-179). Позивачем до матеріалів справа долучено Додаток № 1 до Договору про відступлення права вимоги від 20 квітня 2012р. , а саме Витяг з Реєстру договорів , права вимоги за якими відступається та боржників за такими договорами ( а.с.29). Але цей додаток є додатком до Договору про відступлення права вимоги від 20 квітня 2012 р., а не до Договору факторингу № 05/12 від 20.04.2012р. Тобто наданий позивачем Додаток № 1 - це додаток до іншого договору, а не до договору, наданого позивачем разом з позовом. Разом з тим, сам «Договір про відступлення прав вимоги», частиною якого є Додаток № 1 - позивач не надав. Відповідно до ч. 1 ст.1077 ЦК, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до п.2.1. п.2 Договору факторингу № 05/12 від 20.04.2012р. , відповідно до умов цього Договору, Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги за кредитами, а Фактор зобов`язується придбати Права вимоги за кредитами, прийняти їх і сплатити Ціну продажу, передбачену цим Договором. Пунктом 1 Договору факторингу № 05/12 від 20.04.2012р. наведено поняття терміну дата передачі - це 27 квітня 2012 року або, включно, якщо Фактор підтверджує Клієнту до 18: 00 ( за київським часом) 24 квітня 2012 року, що він не зможе здійснити Платіж закриття 27 квітня 2012 року з технічних або операційних причин, та Сторони погоджуються на перенесення Дати передачі ( у такому Клієнт не може необґрунтовано відмовити у наданні своєї згоди на це) така пізніша дата, яку погодять Сторони, за умови, що вона не може бути пізніша 14 травня 2012 року. Таким чином згідно умов Договору факторингу № 05/12 від 20.04.2012р., слідує, що обов`язковою умовою набуття Клієнтом права вимоги за кредитами є здійснення платежу, сплата передбаченої Договором Ціни продажу. Лише після цього Клієнт ( банк) передає Фактору (ТОВ «Кредекс Фінанс») зобов`язання боржників по Акту приймання-передачі ( Додаток № 2 до Договору) відповідно до Переліку боржників, наведених в Додатку № 1 до Договору. Статтею 512 ЦК України передбачено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, а саме: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. На підставі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язані в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом з тим. з боку позивача не надано передбачених Договором факторингу доказів, які б підтверджували, що позивач виконав умови договору та до нього дійсно перейшло право вимоги. Ні доказів здійснення ТОВ «Кредекс Фінанс» платежу по Договору. Як вбачається з матеріалів справи, між ПАТ «УксСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладено договір про внесення змін до Договору Факторингу №05/12 від 20.14.2012 (а.с. 157-161). Крім того, як вбачається Додатку до Договору від 14.05.2012 року про внесення змін до договору факторингу №05/12 від 20.04.2012 року, який долучено позивачем до відповіді на відзив, відсутні запис щодо боржника [PERSON] та кредитного договору від 19.03.2008р. (а.с. 180-181). За таких умов, відсутні підстави вважати, що позивач дійсно та безумовно набув право вимоги до відповідача по Кредитному договору від 19.03.2008р.. Доказів зворотного матеріалі справи не містять та позивачем не надані. Згідно ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідно до ч.1 ст.517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно нормам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та п. 2.1.1 Постанови НБУ «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України від 30.12.1998 № 566, оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійснення господарської операції - є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Такі докази мають істотне значення для правильного вирішення справи. Проте, Позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, та ін.). Разом з тим, позивачем не надано доказів отримання позичальником кредитних коштів по кредитному договору, документів про здійснені відповідачем платежі тощо. Доведеність наявної суми заборгованості за кредитним договором та пов`язаних з нею сум (3%, інфляція), є обов`язком Позивача, який він не виконав, оскільки не довів належними та допустимими доказами її розмір. Крім того, наданий позивачем розрахунок заборгованості за договором кредиту ( розрахунок 3 % річних та інфляції з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ по рахунку), не містять інформації про нарахування саме такої суми, її складових, даних про внесення відповідачем платежів та строку розрахунку заборгованості. Таким чином, такі розрахунки фактично є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків Позивача ( при цьому самі розрахунки фактично не наведено) і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог Позивача до Відповідача. При цьому, відповідно до п.2.1. наданої позивачем копії кредитного договору, у забезпечення виконання відповідачем виконання грошових зобов`язань в повному обсязі, відповідач ( позичальник) передав банку в заставу рухоме майно, а саме транспортний засіб - марки «Тайота», модель «Камрі», рік випуску: 2008р., який був оцінений в сумі 202 000 грн. (сума кредиту). В свою чергу, відповідно до п.8.1. Кредитного договору, банк міг звернути стягнення на предмет застави: - у випадках невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором та звернути стягнення на предмет застави або на підставі рішення суду або шляхом застосування позасудових засобів звернення стягнення ( п.8.2.). Однак жоден зі способі захисту своїх інтересів та звернення стягнення на предмет застави позивач не використав. Так само я і не звертався до суду про стягнення боргу в межах строків позовної давності. Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За правилами даної норми для стягнення трьох процентів річних має бути визначена прострочена сума та грошове зобов`язання має існувати на час такої вимоги. Незважаючи на те, що позичальник своєчасно не повернув у повному обсязі суму кредиту, позивач, не висуває вимог щодо стягнення тіла кредиту та відсотків. Відсутність грошового зобов`язання унеможливлює застосування до спірних правовідносин статті 625 ЦК України, оскільки дана норма діє лише у разі наявності невиконаного грошового зобов`язання, яке підлягає виконанню. Так, згідно висновку Верховного Суду у Постанові Об`єднаної палати КЦС ВС від 06.03.2019 натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. У справі, що переглядається ПАТ «Родовід Банк» просило стягнути з відповідача 3 % річних від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 04 червня 2014 року по 22 жовтня 2015 року. Оскільки рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 липня 2015 року, було відмовлено у задоволенні позову АТ «Родовід Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25 грудня 2006 року № 15.3/СЖ-229.06.2 у зв`язку з пропуском позовної давності, то 3 % річних у справі, що переглядається, були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні. Тому в задоволенні позовної вимоги про стягнення 3 % річних слід відмовити за безпідставністю. Крім того, відповідачем заявлено у відзиві про пропуск строку позовної давності позивачем. Так, позивач зазначає про заборгованість відповідача за кредитним договором станом на 2019 р. В розрахунку заборгованості, який міститься в матеріалах справи, взагалі, за період з 2016 р. по 2019 р. детальний розрахунок боргу, як такий, фактично відсутній. З наданого позивачем розрахунку слідує, що наведені позивачем до стягнення суми нараховані в тому числі за період часу після закінчення строку повернення Кредиту 19.03.2015р. (п. 1.2 договору). При цьому згідно наявного у справі розрахунку залишок по тілу кредиту становить 175 697, 63 грн. Разом з тим, як вже зазначалось вище, у даній же справі рішення суду про стягнення кредитної заборгованості відсутнє, оскільки позовні вимоги про стягнення такої заборгованості не заявлялися. Як зазначено в правовій позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 28.03.2018 р. у справі № 444/9519/12 строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідач мала здійснювати щомісячні платежі упродовж строку дії договору. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. Згідно Договору кінцева дата повернення коштів визначена до 19.03.2015 р. Відтак, у межах строку кредитування до 19.03.2015 року відповідач мала, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Розмір заявлених до стягнення сум, позивач мотивував наданим розрахунком заборгованості ( а.с. 20). За умовами кредитного договору відповідач зобов`язана була повернути кредит не пізніше 19.03.2015р., однак перестала сплачувати ще в листопаді 2011р. Заборгованість по кредиту у відповідача виникла з листопаду 2011р. А тому кредитор набув право вимоги до відповідача ще в листопаді 2011р. Як встановлюється з такого розрахунку, позивач здійснював розрахунок заборгованості заявлених ним до стягнення грошових сум, за період з 2016р. по 2019р. Оскільки кредитним договором 19.03.2008р. сторони встановили окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг платежами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах: від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 03 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16. При цьому позивачу про наявність боргу було відомо ще в травні 2012р. Так, листом від 24.05.2012р. ТОВ «Кредекс Фінанс» направляв відповідачу вимогу № 15 від 24.05.2012р. про погашення заборгованості по кредитному договору від 19.03.2008р. Листами від 05.06.2013р. № 1620 та № 02/12 ТОВ «Кредекс Фінанс» також висував позивачу вимоги про погашення заборгованості по кредитному договору від 19.03.2008р. Однак незважаючи на це, позивач не зверталася до відповідача з вимогою про стягнення боргу по кредиту. Станом на час подання позивачем позову до відповідача (листопад 2019р. ), строк позовної давності на стягнення позивачем суми основного боргу по кредитному договору у позивача минув. Саме з цих міркувань та розуміючи це, позивач при поданні позову не заявив вимог про стягнення тіла кредиту по договору, а заявив лише вимоги про стягнення 139 899,74 грн. заборгованості за кредитним договором, з яких: 15 827 грн. - нараховані 3 % річних; 62 087, 59 грн. - втрати від інфляції; 61 985, 15 грн. - нарахована пеня за подвійною обліковою ставкою НБУ - 61 985, 15 грн. Тобто, фактично позивач вимагав стягнути лише грошові суми по додатковими вимогам, що виникали з кредитного договору та заборгованості по ньому. Як слідує з розрахунку, такі вимоги позивачем заявлені починаючи з 2012р. Тобто, вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів заявлені за межами строку позовної давності, як загальної тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК). В зв"язку з чим відповідач заявляє про застосування позовної давності та просить суд застосувати позовну давність при розгляді позовних вимог ТОВ «Вердикт Капітал» про стягнення з [PERSON] заборгованості за Договором про споживчий кредит та заставу транспортного засобу від 19.03.2008 №11317589000 в розмірі 77 914.59 грн., що складається з нарахованих 3 % річних в розмірі 15 827,00 грн. та інфляційних втрат в розмірі 62 087,59 грн., а також при розгляді судом будь-яких інших позовних вимог, заявлених позивачем до відповідача у даній справі. Відповідно до ст. 266 ЦКУ відповідно до якої зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Додатковими у розумінні ст. 266 ЦК України є вимоги про надання судового захисту, існування яких об`єктивно залежить від існування у позивача права на одержання судового захисту за основною вимогою. Якщо у особи припинилося право на стягнення у судовому порядку забезпеченої заставою заборгованості, з точки зору судового захисту така заборгованість більше не існує, а відтак, немає сенсу у зверненні стягнення на заставлене майно з метою її погашення. З аналогічних підстав не існує сенсу у стягненні пені, яка повинна нараховуватись на суму заборгованості, щодо якої пропущено строк позовної давності. І з цих самих підстав немає сенсу у стягненні процентів за користування кредитом, а також інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на кредит, щодо стягнення якого пропущено позовну давність, оскільки з точки зору судового захисту розмір заборгованості за вимогою про повернення кредитних коштів у такому випадку дорівнює нулю. Верховний суд, в постанові Постанова КЦС від 03.04.2019 № 756/9094/15 (провадження № 61-47455св18), вказав на наступне: враховуючи, що [PERSON] звернувся до суду з цим позовом з пропуском позовної давності, про застосування якого відповідачем подано письмову заяву, що згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України є підставою для відмови у позові, Верховний Суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, у зв`язку із спливом позовної давності. Не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми заборгованості, які передбачені статтею 625 ЦК України, як похідні вимоги про стягнення основної суми боргу. Також Верховний суд в Постанові КГС від 20.02.2019 № 910/19565/17, вказав на наступне: відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). З аналізу наведеної статті вбачається, що позовна давність стосовно додаткових позовних вимог (стягнення неустойки та інші), які є похідними від основної вимоги, спливає одночасно із спливом позовної давності щодо основної вимоги. Як вбачається із позовної заяви, позов заявлений Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» в листопаді 2019 році. Враховуючи вищевикладене, су вважає, що позивачем подано позовну заяву з пропуском строку позовної давності без поважних причин, клопотань про неволення таких строків матеріали справи не містять. Встановивши, що позовну давність пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цієї підстави, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. В постанові від 22.05.2018 року у справі N 369/6892/15 Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставини викладені у позові та стягнення з відповідача грошових коштів. За вищевказаних обставин суд відмовляє в задоволенні позову в зв`язку з недоведеністю позовних вимог, а тому підстав для відмови у позові у зв`язку пропуском строку позовної давності не вбачається. В свою чергу, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Крім того, за змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, суд приходить до висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором, задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed