Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-10 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у шлюбі з 26.12.2003 року. В період шлюбу ними було за спільні гроші придбано квартиру [ADDRESS] . За змістом договору купівлі-продажу, посвідченого 31.07.2013 року державним нотаріусом Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори Ільїною Н.О., [PERSON] купив зазначену квартиру у [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Спірна квартира куплена [PERSON] за спільні кошти подружжя. Після оформлення правочину подружжя спільно проживали у придбаній квартирі. Після розірвання шлюбу між ними не досягнуто згоди щодо розподілу спільного майна подружжя. [PERSON] просить суд поділити майно квартиру [ADDRESS] , що є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визнати за нею та [PERSON] право власності за кожним на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою судді Автозаводського районного суду міста Кременчука від 24.12.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 20.01.2022 року на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 23-26) 31.01.2022 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 40-42) 09.06.2022 року на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив (а.с. 59-62). Представник позивача [PERSON] позов підтримав, просив задовольнити. Суду пояснив, що спірна квартира придбана позивачем та відповідачем у шлюбі за спільні кошти. Вважав, що ця обставина належно підтверджується текстом самого договору купівлі-продажу, де окремо зазначено, що дружина покупця 31.07.2013 року надала згоду на купівлю чоловіком вищевказаної квартири, а також заявою позивачки до укладення договору про те, що вона надає згоду чоловікові на придбання за спільні кошти спірної квартири. Представник зазначав, що відповідач приховав від позиваки той факт, що квартира, де родина проживала, раніше, насправді належала йому, а не його матері. Також вона не знала, що він продав цю квартиру 31.07.2013 року, але напевно знає, що гроші від її продажу не витрачались на придбання спірної квартири або на інші цілі в інтересах сім`ї. [PERSON] позовні вимоги визнав частково. Суду пояснив, що квартира була частково придбана колишнім подружжям за спільні кошти, проте основна сума коштів на купівлю квартири була отримана від продажу його особистої квартири [ADDRESS] , вартістю 164\~000 грн 00 коп., у цей же день. [PERSON] пояснив, що його дружина буда добре обізнана про те, що двокімнатна квартира [ADDRESS] , належала його матері, а потім була подарована йому. Родина не мала достатніх коштів на придбання спірної трикімнатної квартири, тому одночасно обговорювався варіант продажу двокімнатної квартири, щоб за рахунок отриманих коштів купити квартиру більшої площі. Вважав, що за [PERSON] слід визнати право власності на 134/1000 частки спірної квартири, за ним слід визнати право власності на 866/1000 частки. Представник [PERSON] підтримав пояснення [PERSON] . Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, встановив такі фактичні обставини справи: 26.12.2003 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадського стану Крюківського районного управління юстиції міста Креенчука у Полтавській області, актовий запис 621. Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука від 28.10.2021 року шлюб між ними розірвано (а.с. 27-28). 31.07.2013 року [PERSON] надала згоду [PERSON] на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири (а.с. 9). Згідно тексту заяви грошові кошти, які витрачаються на придбання об`єкту нерухомості квартири [ADDRESS] , є їхньою спільною сумісною власністю, а об`єкт нерухомості також буде вважатись об`єктом права спільної сумісної власності як такий, що набувається ними за час шлюбу. За змістом договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 31.07.2013 року державним нотаріусом Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори Ільїною Н.О., продавці [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] продали, а покупець [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] (а.с. 29). Продаж квартири вчинено за 224\~000 грн 00 коп., які мають бути сплачені продавцям після підписання договору. Відповідно до п. 4 Договору зазначений об`єкт нерухомості набувається покупцем [PERSON] . Дружина покупця 31.07.2013 року подала згоду на купівлю чоловіком [PERSON] вищевказаної квартири (а.с. 29). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 7306080 від 31.07.2013 року право власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 121491153104) зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, виданого 31.07.2013 року державним нотаріусом Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори Ільїною Н.О., р.№ 2-775. (а.с. 31). Також 31.07.2013 той же нотаріус посвідчив договір купівлі-продажу за 164\~000 грн 00 коп. іншої квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на підставі договору дарування від 28.12.2010 року (а.с. 33), і де родина проживала до укладення цієї угоди. Після розірвання шлюбу сторони перебувають у неприязних стосунках. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що колишнє подружжя [PERSON] проживали у квартирі, яку купила мати [PERSON] [PERSON] , а згодом переоформила її на сина. Свідок [PERSON] пояснила, що вони з чоловіком за власний кошт купили двокімнатну квартиру [ADDRESS] для того, щоб там проживала родина сина. У подальшому вона подарувала квартиру синові. Свідок пояснила таку послідовність угод тим, що вона переслідувала мету захистити майнові інтереси свого сина. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного: Спірні правовідносини врегульовані нормами Сімейного Кодексу України. Згідно з частиною 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 368 ЦК України). Частиною другою ст. 61 СК України встановлено, що об`єктами права спільної сумісної власності подружжя є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20). Разом з тим, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 204/5407/17 (провадження № 61-17702св19). Відповідно до статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Особистою приватною\~власністю дружини\~та чоловіка\~є речі\~індивідуального користування,\~в тому\~числі коштовності,\~навіть тоді,\~коли вони\~були придбані\~за рахунок\~спільних коштів\~подружжя. Особистою\~приватною власністю\~дружини,\~чоловіка є\~премії,\~нагороди,\~які вона,\~він одержали\~за особисті\~заслуги. Суд\~може визнати\~за другим\~з подружжя\~право на\~частку цієї\~премії,\~нагороди,\~якщо буде\~встановлено,\~що він\~своїми діями\~(ведення\~домашнього господарства,\~виховання дітей\~тощо)\~сприяв її\~одержанню. Особистою\~приватною власністю\~дружини,\~чоловіка є\~кошти,\~одержані як\~відшкодування за\~втрату (пошкодження)\~речі,\~яка їй,\~йому належала,\~а також\~як відшкодування\~завданої їй,\~йому моральної\~шкоди. Особистою\~приватною власністю\~дружини,\~чоловіка є\~страхові суми,\~одержані нею,\~ним за\~обов`язковим\~особистим страхуванням,\~а також\~за добровільним\~особистим страхуванням,\~якщо страхові\~внески сплачувалися\~за рахунок\~коштів,\~що були\~особистою приватною\~власністю кожного\~з них. Суд\~може визнати\~особистою приватною\~власністю дружини,\~чоловіка майно,\~набуте нею,\~ним за\~час їхнього\~окремого проживання\~у зв`язку\~з фактичним\~припиненням шлюбних\~відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Відповідно до вимог ст. 12, ст. 89 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] надав докази вкладу особистих коштів на придбання спірної квартири: -копію договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Четверої Кременчуцької державної нотаріальної контори Мірошкіною Я.В. 28.12.2010 року, р. № 212 (а.с. 33), згідно якого [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] , -копію договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори Ільїною Н.О. 31.07.2013 року, р. № 781 (а.с. 32), згідно якого [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] , [PERSON] . Суд встановив, що спірна квартира набута [PERSON] за час шлюбу з [PERSON] , і за законом є об`єктом права спільної сумісної власності. Проте слід врахувати, що частина коштів у сумі 164\~000 грн 00 коп. була внесена [PERSON] з продажу квартири, яка була його особистою власністю. Решта коштів 60\~000 грн 00 коп. були спільними коштами подружжя. Частка позивача становить 30\~000 / 224\~000 або 0,134, частка відповідача 0,866. За таких обставин, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] частково. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати на судовий збір в розмірі 1 380 грн 20 коп. Відповідач [PERSON] заявив про відшкодування витрачених ним коштів на правничу допомогу. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Стаття 137 ЦПК України передбачає, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 20.01.2022 року відповідач у відзиві на позов заявив про відшкодування витрат на правничу допомогу, тобто до судових дебатів у справі. Отже, підстав для залишення заяви без розгляду немає. Відповідач надав суду: - копію договору про надання професійної правничої допомоги від 12.01.2022 року (а.с. 34), - копію акту від 19.01.2022 року про надані послуги професійної правничої допомоги відповідно до договору від 12.01.2022 року (а.с. 35), - квитанцію № б/н від 18.01.2022 року про оплату гонорару адвоката в розмірі 10\~000 грн 00 коп. (а.с. 36). 12.01.2022 року між [PERSON] та адвокатом Міліньским І.М. було укладено договір про надання професійної правничої допомоги. Так, відповідачем понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн 00 коп., що підтверджується квитанцією № б/н від 18.01.2022 року (а.с. 36). Представником було досліджено матеріали позовної заяви з додатками (1 год., 1 000 грн 00 коп.), проведено консультацію (1 год., 1 000 грн 00 коп.), проведено збір доказів (3 год. 3\~000 грн 00 коп.), здійснено аналіз отриманих доказів (1 год., 1\~000 грн 00 коп.), виготовлено відзив на позов (3 год., 3\~000 грн 00 коп.), підготовлено письмові докази для приїзднання до відзиву на позов (1 год., 1\~000 грн 00 коп.). Представник відповідача [PERSON] приймав участь у судовому розгляді на підставі ордеру від 10.02.2022 року (а.с. 48). Суд враховує думку сторони позивача про не співмірність витрат на правничу допомогу із складністю справи, а також існування судової усталеної практики практику у спорах цієї категорії, і стягує з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. 00 коп.

Outcome: partial