Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-05 00:00:00

У квітні 2020 року позивач звернувся до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 21 квітня 2002 року він уклав з відповідачем договір позики, що був оформлений у вигляді векселя, на виконання якого він передав відповідачу кошти в сумі 60 000 доларів США. [PERSON] зобов`язувався повернути всю суму боргу в строк до 31 грудня 2002 року, з умовою, що за погодженням сторін цей термін може бути продовжений до 31 грудня 2003 року. Згодом у нього з відповідачем склалися непорозуміння з приводу ведення бізнесу та фактично відповідач почав ухилятись від спілкування з ним та не відповідав на його телефонні дзвінки. [PERSON] звернувся до Петриківського районного суду Дніпропетровської області із позовом про стягнення з позивача боргу, позивач також пред`явив відповідачу вимогу про повернення вказаного боргу в сумі 60 000 доларів США за борговим векселем від 21 квітня 2002 року. 24 квітня 2018 року [PERSON] повернув позивачу частину боргу в сумі 2500 доларів США, на підтвердження чого позивач зробив запис на оригіналі векселя, іншу суму боргу [PERSON] пообіцяв повернути протягом наступних двох років. 24 квітня 2020 року минув строк повернення боргу та відповідач борг так і не повернув. Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача 57500 доларів США та витрати по сплаті судового збору в сумі 10510 грн. 20 травня 2020 року представник відповідача подала заяву про порушення правил підсудності та вказав на те, що відповідач з 2012 року постійно проживає в Чеській Республіці в м. Прага. Ухвалою суду від 10 серпня 2021 року справу направлено за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою Печерського районного суду м. Киває від 08 листопада 2021 року відкрито провадження у справі для розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 06 грудня 2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що відповідач фактично видав позивачу розписку, яку помилково назвав векселем, оскільки ні за змістом, ні за формою вказана розписка не відповідає векселю. Кошти за цією розпискою відповідач повернув позивачу у 2002 році в повному обсязі, при цьому не скориставшись можливістю продовжити строк повернення до 31 грудня 2003 року. В подальшому сторони укладали договори позики, за якими саме [PERSON] був позичальником у [PERSON] значних сум. При цьому, [PERSON] ніколи не згадував про наявність зустрічної заборгованості відповідача за так званим векселем. Посилання [PERSON] на те, що 24 квітня 2018 року [PERSON] повернув йому частину суму в розмірі 2500 доларів США є безпідставними, оскільки позику відповідач повернув ще у 2002 році. При цьому, підпис [PERSON] , яким засвідчено цей факт не є його підписом, а вчинено іншою особою, яка намагалась наслідувати підпис [PERSON] . Вказані дії позивача є намаганням перервати позовну давність, яка спливла 14 років назад. Також відповідач зазначив, що з 2016 року сторони перебували у численних судових спорах щодо повернення боргу [PERSON] відповідачу, сторони з цього часу не зустрічались та не спілкувались телефоном, тому твердження позивача про те, що відповідач повернув йому кошти в сумі 2500 доларів США у 2018 році є безпідставними. При цьому, переривання позовної давності є можливе лише протягом її перебігу, а не через 12 років після її спливу. Таким чином, відповідач просив застосувати позовну давність щодо стягнення з нього зазначеної позивачем суми. На підставі наведеного, представник відповідача просив про відмову у задоволенні позову. 28 січня 2022 року від представника відповідача надійшли додаткові пояснення, в яких представник відповідача просить долучити до справи копію постанови Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року, якою установлено факт підписання [PERSON] боргових документів за укладеними сторонами договорами позики. 05 травня 2022 року [PERSON] подав уточнену позовну заяву, в обґрунтування якої зазначав про те, що оскільки відповідач відмовляється виконувати свої зобов`язання за укладеним сторонами договором позики, який оформлений векселем, позивач має право на отримання відсотків за цим договором в сумі 3 495 374,88 грн. На підставі наведеного, позивач просив стягнути з відповідача борг за договором позики в сумі 57500 доларів США, що еквівалентно 1637600 грн та 3495374,88 грн процентів а всього 5132974,88 грн, а також стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати. Ухвалою суду від 19 травня 2022 року підготовче провадження у справі закінчено та призначено розгляд справи по суті. В судовому засідання представник позивача позов підтримав просив задовольнити його в повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до нормматеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом установлено, що 21 квітня 2002 року сторони уклали договір позики, який оформили векселем, відповідно до якого [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в сумі 60 000 доларів США. 01 квітня 2009 року між [PERSON] і [PERSON] уклали договір позики, відповідно якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в розмірі 500 000 євро зі сплатою 11% річних строком до 31 грудня 2010 року. На підставі зазначеного договору позики [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі 500 000,00 євро, про що 15 квітня 2009 року склав нотаріально завірену розписку. В строки, визначені умовами договору позики, тобто до 31 грудня 2010 року, [PERSON] борг не повернув. Наявність заборгованості в сумі, яка відповідає розміру позики підтверджується актами звірки взаєморозрахунків за договором позики від 01 квітня 2009 року, які підписані сторонами договору як боржником так і кредитором, а саме: - документом під назвою «Кредит [PERSON]», погодженого [PERSON] та [PERSON] , шляхом проставлення підписів, за яким станом на 01 листопада 2013 року загальний борг за кредитами перед [PERSON] становить 693 561,00 доларів США, проценти на зазначену суму нараховуються за весь період користування кредитом до моменту його повернення згідно з погодженими ставками; - документом під назвою «Кредит [PERSON]», підписаному 08 вересня 2015 року [PERSON] та 23 вересня 2015 року - [PERSON] , в якому зазначено, що станом на 04 вересня 2015 року загальна сума боргу складає 719 496,00 доларів США. Переоформлення квартири за вимогою банка для продовження кредитування становило 230 000 грн або 10 000 доларів США, розрахунок за якими буде погоджено на момент закінчення їхнього кредитного договору. Кредит було надано до 01 жовтня 2016 року зі сплатою 8% річних, тобто проценти починаючи з вересня місяця будуть нараховуватися з цієї суми. Відповідно до висновку судового експерта №17/3-471 від 25 березня 2020 підпис від імені [PERSON] напроти друкованого запису [PERSON] , в документі з назвою «Кредит [PERSON]», про стан заборгованості [PERSON] на 01 листопада 2013 року, який підписаний [PERSON] та [PERSON] , виконано самим [PERSON] . Відповідно до висновку судового експерта № 17/3-464 від 24 березня 2020 року підпис від імені [PERSON] напроти друкованого запису [PERSON], в документі з назвою «Кредит [PERSON]», який підписаний [PERSON] 08 вересня 2015 та [PERSON] 23 вересня 2015 року, виконано самим [PERSON] . Вказані обставини встановлені рішенням Петриківського районного суду м. Дніпропетровської області 2021 року, залишеним без змін Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року, яким позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики - задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 01 квітня 2009 року у розмірі 417 113,11 доларів США, що включає: - основну суму боргу у розмірі 337 032,00 доларів США; - проценти за користування позикою у розмірі 51 936,63 доларів США; - три проценти річних у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання у розмірі 28 144,48 доларів США. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга цієї статті). При цьому, наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Як свідчать матеріали справи, на підтвердження укладання договору, позивач надав копію розписки, яка має назву - вексель. Відповідно до ч.5 ст.95 ЦПК України учасник справи, який подає письмові докази в копіях, повинен зазначити про наявність у нього оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого посвідчення. Згідно з ч.6 ст.95 ЦПК України якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, такий доказ не береться до уваги. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. З урахуванням того, що в судовому засіданні на питання суду про наявність у позивача оригіналу розписки, представник позивача вказав про відсутність у нього інформації щодо наявності у позивача оригіналу розписки, а відтак позивач не надав суду належні та допустимі докази, не довів їх переконливість, а також не довів наявності обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог, не пояснив відсутність оригіналу розписки, слід дійти висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Крім того, заперечуючи проти позову, відповідач вказував на те, що повернув борг в обумовлений у розписці строк, а наявність допису у 2018 році про повернення ним частини боргу не відповідає дійсності, оскільки він з 2012 року в Україні не проживає, що підтверджується наданою ним копією закордонного паспорту, з позивачем не зустрічався та не міг повернути йому кошти у 2018 році. Разом з тим, позивач не зазначив, за яких обставин [PERSON] у 2018 році повернув йому кошти, де це відбувалось, ураховуючи той факт, що сторони постійно проживають за межами України, а саме: [PERSON] є громадянином США, де постійно проживає, що підтверджується копією його паспорта громадянина США, а [PERSON] постійно проживає в Чеській Республіці, що підтверджується відміткою в його закордонному паспорті громадянина України про взяття його на консульський облік в цій країні. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Оцінивши доводи позовної заяви та надані позивачем на підтвердження цих доводів докази та враховуючи заперечення відповідача, суд дійшов висновку, [PERSON] не доведено своїх позовних вимог. За таких обставин, слід дійти висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed