Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-05 00:00:00

\~ \~ \~ \~18 січня 2022 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Полтавської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що 09.06.2020 року ним була подана до Офісу Генерального прокурора заява про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 374, ч. 1 ст. 396, п.п. 10, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, яка була направлена до Кобеляцької місцевої прокуратури. В порушення статті 214 КПК України, уповноваженими особами Кобеляцької місцевої прокуратури не були внесені відомості до ЄРДР за заявою від 09.06.2020 року, в зв`язку з чим [PERSON] звернувся до слідчого судді зі скаргою на бездіяльність прокурора. За результатами розгляду скарги 12.10.2020 року слідчим суддею Кобеляцького районного суду Полтавської області по справі № 532/1651/20 постановлено ухвалу, якою скаргу задоволено та зобов`язано уповноважену особу Кобеляцької місцевої прокуратури внести до ЄРДР відомості за заявою [PERSON] від 09.06.2020 року. Факт тривалої протиправної бездіяльності посадових осіб органів досудового слідства щодо невнесення відомостей в ЄРДР завдає [PERSON] моральних страждань. Моральну шкоду [PERSON] оцінює в 10 000,00 гривень. Тому [PERSON] прохав стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного\~ казначейського\~ рахунку на\~ його\~ користь моральну шкоду в сумі 10 000,00 гривень. Ухвалою суду від 18 січня 2022 року позовну заяву залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків (а.с.24-25). Ухвалою суду від 01 лютого 2022 року по даній справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження (а.с.29-31). Ухвалою суду від 31 травня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.106-107). Від відповідача Полтавської обласної прокуратури надійшов відзив на позов, у якому прохали в задоволенні позову відмовити в зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю. У відзиві зазначено, що твердження позивача про наявність у нього моральних страждань не ґрунтуються на вимогах статті 82 ЦПК України та підлягають доведенню позивачем на загальних підставах згідно статті 81 ЦПК України. Зі змісту ухвали від 12.10.2020 року по справі № 532/1651/20 не вбачається вчинення відповідачем Полтавською обласною прокуратурою бездіяльності відносно позивача та наявності вини. Процедура розгляду скарги та форма прийнятого слідчим суддею рішення не передбачає встановлення у ньому протиправності поведінки та вини органу досудового розслідування (елементів деліктної відповідальності). На даний час відсутні будь-які судові рішення або висновки компетентних органів, зокрема прокурора вищого рівня, до компетенції якого згідно статті 308 КПК України відноситься розгляд скарг щодо недотримання слідчим або прокурором розумних строків або допущення будь-яких інших\~ процесуальних порушень, якими встановлено факт невиконання або неналежного виконання своїх службових обов`язків уповноваженими особами прокуратури під час досудового розслідування у кримінальному провадженні. Тобто ухвали судів у кримінальному судочинстві не є преюдиціальними для суду цивільної юрисдикції, а всі складові елементи цивільно-правової відповідальності підлягають доведенню позивачем на загальних підставах. [PERSON] обґрунтував свої позовні вимоги невнесенням заяви до ЄРДР, вважаючи бездіяльність протиправною з огляду на ухвалу слідчого судді та зобов`язання уповноваженої особи Кобеляцької місцевої прокуратури внести до ЄРДР відомості за заявою. Водночас, це не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими, оскільки оскарження позивачем процесуальних дій (бездіяльності) є механізмом реалізації його права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства. Реалізація такого механізму, як оскарження постанов, дій (бездіяльності) слідчого в розумінні статті 23 ЦК України, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи. Сам факт винесення слідчим суддею ухвали, якою зобов`язано внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР, не тягне наслідків цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності. [PERSON] не надав належних та допустимих доказів на підтвердження душевних страждань, яких він міг зазнати в зв`язку з процесуальними рішеннями органу досудового розслідування. Таким чином, правові підстави, передбачені статтями 1173, 1174, 1176 ЦК України, для відшкодування моральної шкоди відсутні. Представник позивача адвокат Фабро Є.А. подав відповідь на відзив Полтавської обласної прокуратури, в якому зазначено, що аргументи відповідача у відзиві є необґрунтованими та такими, що не можуть братися судом до уваги при вирішенні даної справи, виходячи з наступного. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Так, спірні правовідносини між сторонами виникли з підстав неправомірних дій посадової особи. Неналежне виконання відповідачем вимог КПК України в передбачений строк, відповідно до статті 214 КПК України, змусило позивача звертатися до суду з відповідною скаргою в порядку статті 303 КПК України. Якщо досудове розслідування не досягло своєї мети з причини бездіяльності органів досудового розслідування, то за таку бездіяльність має нести відповідальність держава, оскільки така бездіяльність зумовила незахищеність прав потерпілого, який потребував такого захисту, а відтак, у свою чергу, порушили його права. В результаті тривалої бездіяльності слідчих, позивач був позбавлений можливості захистити свої порушені права, оскільки звертаючись до уповноваженого органу сподівався на встановлення винної особи або на закриття кримінального провадження в разі невстановлення винної особи, а не подальше оскарження бездіяльності уповноважених осіб відповідача для примушування останніх виконати вимоги статті 214 КПК України. Від представника Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, в якому прохали в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. У відзиві вказано, що для застосування деліктної відповідальності на підставі статей 1167, 1174 ЦК України необхідною є наявність складу правопорушення, а саме: 1) шкода; 2) протиправна поведінка (дія чи бездіяльність) особи; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою шкодою; 4) вина особи, яка заподіяла шкоду. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Слід враховувати те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи та не повинен призводити до збагачення. Аналогічний висновок містить рішення ВСУ від 18.11.2009 року по справі № 6-12041св09, рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.12.2014 року по справі № 6-32078св14. Представник позивача адвокат Фабро Є.А. подав відповідь на відзив Державної казначейської служби України, в якому зазначено, що центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України, яка здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Державна казначейська служба України як орган наділений повноваженнями в спірних правовідносинах, у даній справі є органом через який держава бере участь у справі як сторона. Адвокат Фабро Є.А. посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року (справа № 242/4741/16-ц), у якій зазначено, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Залучення або незалучення до участі в таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України. Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від висновку Верховного Суду України, який міститься у постанові від 08.11.2017 року (справа № 761/13921/15-ц). У цій постанові вказано, що в справах за позовами фізичних і юридичних осіб про відшкодування моральної шкоди, заподіяної рішеннями, діями (бездіяльністю) державних виконавців, відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного Казначейства. [PERSON] та його представник адвокат Фабро Є.А. в судовому засіданні позов підтримали та прохали задовольнити. Представник Полтавської обласної прокуратури Голуб С.О. заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві. Представник Державної казначейської служби України прохав справу розглядати без його участі, про що зазначено у відзиві. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши [PERSON] та його представника адвоката Фабро Є.А., представника відповідача Полтавської обласної прокуратури Голуба С.О., дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 09 червня 2020 року [PERSON] звернувся до Офісу Генерального прокурора із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 374, ч. 1 ст. 396, п.п. 10, 12 ч. 2 ст. 115 КК України. Дана заява була направлена за належністю до Кобеляцької місцевої прокуратури. Відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР не було внесено, а тому [PERSON] звернувся до слідчого судді зі скаргою на бездіяльність прокурора. Ухвалою слідчого судді Кобеляцького районного суду Полтавської області від 12 жовтня 2020 року скаргу [PERSON] задоволено та зобов`язано уповноважену особу Кобеляцької місцевої прокуратури внести до ЄРДР відомості за заявою [PERSON] від 09.06.2020 року. 19 жовтня 2022 року прокурором Кобеляцької місцевої прокуратури на підставі ухвали слідчого судді Кобеляцького районного суду Полтавської області від 12.10.2020 року внесено відомості до ЄРДР за заявою [PERSON] від 09.06.2020 року. Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною 1 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Статтею 1176 ЦКУкраїни встановлено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності умов для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто на основі загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173,1174 ЦК України). Пунктами 3, 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на тривалу бездіяльність посадових осіб органів досудового слідства, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР, в порушення вимог статті 214 КПК України, та завдає йому моральних страждань. При цьому, такі твердження позивача про наявність у нього моральних страждань не ґрунтуються на вимогах статті 82 ЦПК України та підлягають доведенню позивачем на загально визначених підставах згідно зі статтею 81 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З положень статті 82 ЦПК України вбачається, що звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях за інших адміністративних, цивільних, господарських чи кримінальних справ. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд вважає, що позивачем не доведено та не надано доказів того, що йому завдано моральної шкоди відповідачами, а\~ також доказів того, що їх діяння були протиправними внаслідок неналежного виконання ними покладених на них службових обов`язків. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту спричинення йому моральної шкоди, а так само й моральних або фізичних страждань у зв`язку з бездіяльністю відповідачів, не обґрунтував з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір такої шкоди, та чим це підтверджується, не підтвердив наявності причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправною бездіяльністю відповідача, а також вини останнього в її заподіянні. Сам факт задоволення скарги [PERSON] не може бути підставою для відшкодування шкоди на підставі норм Цивільного кодексу України, оскільки нормами КПК України передбачено механізм захисту порушеного права особи шляхом оскарження бездіяльності слідчого або прокурора у встановленому КПК України порядку. Так, [PERSON] реалізував своє конституційне право на доступ до правосуддя шляхом звернення до слідчого судді, який згідно п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України здійснює судовий контроль за додержанням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні. Реалізація позивачем права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого або прокурора та задоволення таких скарг слідчим суддею, само по собі не свідчить про незаконність прийнятих рішень, а зводиться до реалізації права на здійснення функції контролю в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивач не довів обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, та не надав належних, допустимих і достатніх доказів, які б підтверджували факт завдання йому моральної шкоди. За таких обставин в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі за безпідставністю позовних вимог.

Outcome: dismissed