Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-25 00:00:00

Позивач ФОП [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування збитків у порядку регресу. Позовні вимоги мотивовані тим, що 29.06.2020 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Рено д/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та автомобілем Нісан д/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . Винним у даній ДТП визнано відповідача [PERSON] , згідно постанови судді Дніпровського районного суду м. Києва від 27.07.2020 року. У результаті ДТП був пошкоджений автомобіль Нісан, який був застрахований у ПрАТ «СК «ВУСО», згідно Договору страхування від 21.04.2020 року. Власник автомобіля Нісан звернувся до Страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування. Після проведення розрахунку власнику автомобіля Страховою компанією було сплачено страхове відшкодування у розмірі 135360, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням. Відповідальність [PERSON] була забезпечена договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у зв`язку з чим Страхова компанія «ВУСО» звернулася із відповідною вимогою до АТ «СК «Юнівес», яка здійснила виплату страхового відшкодування на рахунок страхової компанії у межах ліміту, передбаченого законом, у розмірі 130000, 00 грн. Таким чином, різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням становить 5360, 00 грн. 16.11.2020 року між СК «ВУСО» та ФОП [PERSON] був укладений Договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступив (передав), а Новий кредитор (позивач) отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору по договору страхування, у тому числі за договором страхування від 17.12.2020 року. 08.01.1022 року відповідачу було направлено повідомлення про відступлення права вимоги та вимогу про відшкодування збитків, але до цього часу грошові кошти не сплачено, у зв`язку з чим позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача у рахунок відшкодування збитків 5360, 00 грн., витрати по сплаті судового збору та витрати на правничу допомогу. Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ФОП [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 29.06.2020 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Рено д/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та автомобілем Нісан д/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . Винним у даній ДТП визнано відповідача [PERSON] , згідно постанови судді Дніпровського районного суду м. Києва. У результаті ДТП був пошкоджений автомобіль Нісан, який був застрахований у ПрАТ «СК «ВУСО», згідно Договору страхування від 21.04.2020 року. Власник автомобіля Нісан звернувся до Страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування. Після проведення розрахунку власнику автомобіля Страховою компанією було сплачено страхове відшкодування у розмірі 135360, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням. Відповідальність [PERSON] була забезпечена договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у зв`язку з чим Страхова компанія «ВУСО» звернулася із відповідною вимогою до ПрАТ «СК «Юнівес», яка здійснила виплату страхового відшкодування на рахунок страхової компанії у межах ліміту, передбаченого законом, у розмірі 130000, 00 грн. Таким чином, різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням становить 5360, 00 грн. 16.11.2021 року між СК «ВУСО» та ФОП [PERSON] був укладений Договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступив (передав), а Новий кредитор (позивач) отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору по договору страхування, у тому числі за договором страхування від 21.04.2020 року. 16.12.1020 року відповідачу було направлено повідомлення про відступлення права вимоги та вимогу про відшкодування збитків, але до цього часу грошові кошти не сплачено, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. Відповідно до ст.. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмові угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Дана норма кореспондується із ст.. 979 ЦК України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно із п. 3 ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Відповідно до ст.. 9 Закону страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладення договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Положеннями ст.. 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особи зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно із ст.. 993 ЦК України та ст.. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Статтею 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. У зазначеній нормі права, яка встановлює загальні підстави відшкодування шкоди в рамках деліктних (позадоговірних) зобов`язань, під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається в зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Шкода це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки завдана шкода (реальна шкода) відшкодовується в повному обсязі. Цивільне законодавства в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Частиною 1 статті 1191 ЦК України визначено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно із вимогами ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов"язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладається обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір. Таким чином, у відповідача виникло зобов`язання перед ПрАТ «СК «ВУСО» відшкодувати завдані збитки в межах різниці між сплаченим страховим відшкодуванням та страховою виплатою СК «Юнівес». Так, згідно страхового акту від 29.07.2020 року власнику автомобіля Нісан виплачено страхове відшкодування у розмірі 135360, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням. Страховою компанією «Юнівес» на рахунок СК «ВУСО» було сплачено 130000, 00 грн. Таким чином, різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням становить 5360, 00 грн. Оскільки відповідач добровільно завдану шкоду не відшкодовує, суд вважає, що позовні вимоги ФОП [PERSON] є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою , включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А тому Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати. Позивач надав суду докази витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8348, 60 грн., а саме: Договір про надання правової (правничої) допомоги № 07 від 08.09.2020 року; додаткову угоду № 5 до Договору від 02.03.2021 року; квитанцію на суму 8348, 60 грн. Але при цьому слід зазначити, що в акт виконаних робіт адвокатом було включено участь у судових засіданнях у Деснянському районному суді м. Києва, при цьому у жодне з судових засідань адвокат не з`являвся, участь у розгляді справи не приймав. З урахуванням викладеного суд вважає, що вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу підлягають частковому задоволенню і з відповідача підлягають стягненню витрати у розмірі 6151, 60 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 908, 00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved