Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-06 00:00:00

В листопаді 2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Національна академія наук України Управління справами Національної академії наук України, в якому просила суд визнати за позивачем право користування квартирою [ADDRESS] на законних підставах. В обґрунтування позову зазначено, що позивач є власником особового рахунку та зареєстрована у квартирі [ADDRESS] . Позивач фактично проживає у вказаній квартирі із 1980 року. Житловий будинок [ADDRESS] до 2002 року перебував на балансі Національної академії наук України і належав до відомчого житлового фонду. Вселення в квартиру відбувалось без ордеру, а відповідно до списку надання житлової площі у відомчих житлових будинках Дослідного сільськогосподарського виробництва АН УРСР по вул. Академіка Лебедєва в м. Києві. В той час, коли зазначений будинок перебував на балансі НАН України при управлінні справами НАН України було створено бюро приватизації УС НАН України, що проводило приватизацію житлового фонду НАН України до 01.03.2000 року. В той час більшість квартир в зазначеному будинку було приватизовано, однак, позивач правом на приватизацію не скористалась, однак, продовжувала проживати у вказаній квартирі, сплачувати за комунальні послуги та здійснювати інші дії, пов`язані із правом користування квартирою. Позивач вказує, що іншого житла вона немає. Рішенням Київської міської ради № 335/436 від 01.07.1999 року, будинок [ADDRESS] було передано до комунальної власності територіальної громади міста Києва. Розпорядженням Управління справами НАН України № 125 від 01.02.2001 року, у зв`язку із прийняттям до комунальної власності територіальної громади міста Києва житлового фонду НАН України з 10.02.2001 року було призупинено приватизацію житлового фонду НАН України, та підготовлено для передачі до районних державних адміністрацій приватизаційні справи та ліквідовано Бюро приватизації УС НАН України із 01.03.2001 р. Позивач вказує, що починаючи із 2000 років і до цього часу органи державної влади неодноразово намагались вирішити житлові питання мешканців, в т.ч. і зазначеного будинку, в зв`язку із фактичною відсутністю у мешканців ордерів на квартири. Однак, на звернення позивача до відповідача із запитом про приватизацію квартири, позивачу було вказано на необхідність пред`явлення ордеру про надання житлової площі, який є необхідним документом для приватизації квартир. Посилаючись на викладене, а також з огляду на те, що позивач тривалий час та безперервно проживає у вказаній квартирі, однак, немає відповідного ордеру на неї, оскільки, вселення в квартиру у свій час відбувалось за списками про надання житлової площі, а відтак так вона вимушена звернутись до суду із даним позовом та просить суд визнати за нею право користування квартирою на законних підставах. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17.11.2021 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. В грудні 2021 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача вказувала на те, що позивач не зверталась до відповідача із необхідним пакетом документів для приватизації квартири, відповідач не відмовляв позивачу у приватизації, а тому права позивача відповідачем не порушені. В грудні 2021 року до суду від представника третьої особи надійшли пояснення на позов, відповідно до яких третя особа не заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що квартира дійсно була надана позивачу в користування відповідно до списку про надання житлової площі у відомчих житлових будинках Дослідного сільськогосподарського виробництва АН УРСР по вул. Академіка Лебедєва в м. Києві. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17.02.2022 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з викладених в ньому підстав. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи міститься відзив на позов. Представник третьої особи в судовому засіданні не заперечила проти задоволення позовних вимог позивача . З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та третьої особи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Позивач [PERSON] із 26.11.1991року зареєстрована та проживає в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта та копією довідки про реєстрацію місця проживання особи. Відповідно до Списку надання житлової площі у відомчих житлових будинках Дослідного сільськогосподарського виробництва АН УРСР по вул. Академіка Лебедєва в м. Києві, позивачу [PERSON] була надана в користування житлова площа - квартира [ADDRESS] . Розпорядженням Управління справами АН України від 02.11.1994 року № 1774, з метою розв`язання питань про приватизацію житла було дозволено ДЗГ «Феофанія» НАН України у відповідності із існуючим законодавством провести оформлення необхідних документів для приватизації житлових будинків, в т.ч. [ADDRESS] через Бюро приватизації житлового фонду НАН України Управління справами НАН України. Позивач вказує, що в той час більшість квартир в зазначеному будинку було приватизовано, однак, позивач правом на приватизацію не скористалась, однак, продовжувала проживати у вказаній квартирі, сплачувати за комунальні послуги та здійснювати інші дії, пов`язані із правом користування квартирою. В ході розгляду справи встановлено, що позивач іншого житла немає. Рішенням Київської міської ради № 335/436 від 01.07.1999 року, будинок [ADDRESS] було передано до комунальної власності територіальної громади міста Києва. Розпорядженням Управління справами НАН України № 125 від 01.02.2001 року, у зв`язку із прийняттям до комунальної власності територіальної громади міста Києва житлового фонду НАН України з 10.02.2001 року було призупинено приватизацію житлового фонду НАН України, та підготовлено для передачі до районних державних адміністрацій приватизаційні справи та ліквідовано Бюро приватизації УС НАН України із 01.03.2001 р. На звернення представника позивача, Голосіївською районної в м. Києві державною адміністрацією було надано відповідь про те, що на даний час приватизація житлового фонду здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства від 16.12.2009 року № 396 «Про затвердження положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», відповідно до яких позивач має подати відповідні документи, в т.ч. копію ордеру про надання жилої площі. Позивач вказує, що квартиру їй було надано в користування на підставі відповідного списку, який діяв на той час, окремий ордер на право на зайняття квартири їй не видавався, вона тривалий час проживає в квартирі та користується нею, однак, на даний час вона позбавлена можливості реалізувати свої житлові права, та оформити у власність квартиру, в зв`язку з чим вона вимушена звернутись до суду із даним позовом. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що статтею 4 Житлового кодексу України визначено, що до житлового фонду відносяться жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях на території України. Житловий фонд включає в себе жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд), колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд), житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів), жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд, квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення). Правовий статус житлових приміщень, що перебувають у державній власності, регулюється житловим законодавством та умовами Договорів на підставі яких дане майно передано у користування. Договір найму жилого приміщення укладається у письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до ст. 63 Житлового кодексу України України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Так, статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. За правилами статті 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. У частині третій статті 9 ЖК Української РСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно зі статтею 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до частини четвертої статті 5 зазначеного Закону право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Пунктом 5 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкту комунальної власності здійснюють відповідні ради. Відповідно до частини 3 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Згідно із частиною одинадцятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. У частині десятій статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Пунктом 18 Положення № 396 затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Принцип пропорційності у розумінні Європейській суд з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. В ході розгляду справи було встановлено, що позивачу ордер на спірну квартиру не видавався, однак, остання, була вселена до житлового приміщення на законних підставах на підставі Списку надання житлової площі у відомчих житлових будинках Дослідного сільськогосподарського виробництва АН УРСР по вул. Академіка Лебедєва в м. Києві, і з того часу позивач постійно проживає в квартирі. Законність проживання позивача у спірній квартирі відповідачем не оспорена, вимоги про усунення перешкод у користуванні зазначеним житлом відповідач протягом усього часу проживання позивача не заявляв. Третьою особою було підтверджено правомірність надання та проживання позивача у квартирі, та вимог про виселення позивача ані відповідачем, ані третьою особою заявлено не було. Іншого житла позивач не має, що свідчить про те, що вона має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначене житлове приміщення є в цілому її «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивач тривалий час проживає в квартирі, в яку заселилась на законних підставах, відсутність у позивача ордера на житлове приміщення, не свідчить про відсутність у неї права користування квартирою та права на здійснення дій, пов`язаних в т.ч. і з приватизацією кватири, а відтак суд приходить до висновку про наявність підстав для захисту конституційних прав позивача шляхом визнання за нею права користування квартирою, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved