Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-17 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Укрмонтажспецбуд» та просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки заробітної плати при звільненні за період з 01.04.2020 по 28.12.2020 в сумі 49\~319,15 грн., компенсацію приросту індексу інфляції споживчих цін в сумі 515,06 грн. та моральну шкоду в сумі 10\~000,00 грн. В обґрунтування вимог зазначено, що рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 травня 2020 року його позов задоволено частково, стягнуто з відповідача заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 27\~551,37 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 04.09.2019 по 31.03.2020 в сумі 18\~351,43 грн., моральну шкоду в сумі 10\~000,00 грн., судовий збір в сумі 2\~102,00 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 3\~200,00 грн. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24.11.2020 рішення суду від 12.05.2020 частково змінено в частині розміру стягнутого середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 04.09.2019 по 31.03.2020: збільшено цей розмір до 25\~859,45 грн. Вказаною постановою суду апеляційної інстанції визначено розмір середньоденної заробітної плати в розмірі 266,59 грн. Одна лише фактично через 7 місяців з моменту постановлення рішення суду 1 інстанції та через місяць після постановлення рішення суду 1 інстанції йому відповідачем було сплачено стягнуті судовими рішеннями виплати. Вважає, що фактично з 01.04.2020 по по 28.12.2020 утворилась нова заборгованість за затримку виплати заробітної плати при звільненні, що складає 185 робочих днів відповідно до відомостей бухгалтерського обліку. Із розрахунку 185*266,59 грн. = 49\~319,15 грн., вказану суму, а також суму компенсації за затримку виплати заробітної плати 515, 06 грн (49319,15х1,04434:100) та моральну шкоду, завдану невчасним виконанням судового рішення, позивач просить стягнути на свою користь з відповідача. Ухвалою суду від 17 березня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.10.2021, справу розподілено на суддю Середню Н.Г. у зв`язку із закінченням терміну повноважень судді Гіди О.С. Ухвалою суду від 27 жовтня 2021 року прийнято справу до свого провадження. В судове засідання сторони не з`явилися, в матеріалах справи наявна заява позивача [PERSON] про розгляд справи за його відсутності, на вимогах наполягає. Представник відповідача ТОВ «Укрмонтажспецбуд» адвокат Петрова Т.А. звернулась до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності, проти вимог заперечує з підстав. викладених у відзиві на позов. В обґрунтування відзиву зазначено, що позовні вимоги [PERSON] у справі № 211/639/20 хоч і вирішено судом першої інстанції 12.05.2020, однак законної сили і статусу рішення, яким вирішилась справа по суті, рішення набуло лише 24.11.2020 після винесення Дніпровським апеляційним судом постанови за наслідками апеляційного перегляду справи, який було ініційоване саме позивачем за його апеляційною скаргою. Тому остаточний вираз того, що має бути виконано відповідачем, рішення суду набуло 24.11.2020, а отже саме з цього моменту у відповідача виник обов`язок з виконання судового рішення. При цьому судом апеляційної інстанції розгляд справи відбувся без участі учасників процесу, наслідки перегляду рішення суду першої інстанції стали відомі відповідачу після отримання копії постанови. Відповідно виконання судового рішення здійснено 28.12.2020 в повному обсязі, а отже вимоги позивача в цій частині безпідставні та спростовуються матеріалами справи. Зазначено, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці». Тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Тому на підставі частини 1 статті 233 КЗпП України позивачем пропущено встановлений до вимог щодо стягнення середнього заробітку спеціальний строк позовної давності тривалістю три місяці. Положення статті 117 КЗпП України не передбачають стягнення заборгованості із заробітної плати і середнього заробітку, які виникли у зв`язку з невиконанням судових рішень у трудових спорах. Вимога про стягнення моральної шкоди є безпідставною, нічим не доведеною та такою, що не підлягає задоволенню. Тому просить відмовити в задоволенні вимог повністю. Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом, рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 травня 2020 року позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрмонтажспецбуд» на користь позивача заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 27\~551,37 грн.; середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 04.09.2019 по 31.03.2020 в сумі 18\~351,43 грн.; моральну шкоду в сумі 10\~000,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с. 6-14 копія рішення). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, змінено рішення суду від 12 травня 2020 року в частині стягнутого середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні до 25\~859,45 грн. (а.с. 15-20 копія постанови). Остаточний розрахунок згідно рішення суду від 12 травня 2020 року проведено з позивачем 28.12.2020 (а.с. 21 копія банківської виписки). Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою\~статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Установивши, що судові рішення, якими стягувалася з відповідача в тому числі невиплачена заробітна плата не виконані, суд доходить до висновку про обґрунтованість вимог (постанова Верховного Суду від 05 квітня\~2021 року у справі № 462/4598/18 (провадження № 61-5158св20) Верховний Суд у постанові від 19 травня 2022 року у справі № 1640/3365/18 (адміністративне провадження № К/9901/17624/19) зазначив, що аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Наведена правова позиція була неодноразово викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 06.02.2020 у справі №806/305/17, від 06.08.2019 у справі №826/9793/18, від 20.02.2020 у справі №821/723/17, від 02.09.2020 у справі №804/7733/16, від 28.01.2021 у справі №240/11214/19. Також, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 було викладено правову позицію, згідно з якою оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Оскільки остаточний розрахунок з позивачем за рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 травня 2020 року, яке набрало законної сили 24.11.2020, здійснений відповідачем тільки 28.12.2020, суд, враховуючи вищезазначені правові позиції та тривалість порушення, вважає, що позивач має право на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за весь період невиплати, та період, протягом якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрмонтажспецбуд» не виконувало свій обов`язок щодо виплати належних позивачу сум (Постанова Верховного Суду від 19 травня 2022 року у справі № 1640/3365/18 (адміністративне провадження № К/9901/17624/19). Верховний Суд в постанові від 12 червня 2019 року у справі №569/79/18 (провадження №61-44467св18) зазначив, що «установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~статті 117\~КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності». У ході розгляду справи судом установлено, що остаточний розрахунок по заробітній платі, передбачений\~статтею 116 КЗпП України, ТОВ «Укрмонтажспецбуд» у день звільнення позивача не проведено, у судовому порядку з відповідача на користь позивача стягнуто нараховану, але не виплачену заробітну плату та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 вересня 2019 року по 31 березня 2020 року. Проте, зважаючи на те, що фактичне повне виконання судового рішення здійснено 28.12.2020, то середній заробіток підлягає стягненню за період з 01 квітня 2020 року по 27 грудня 2020 року (по дату виплати коштів). Аналогічна позиція викладена Верховним Судом в постанові від 12 червня 2019 року у справі №569/79/18 (провадження №61-44467св18). Таким чином, виходячи із розміру середньоденної заробітної плати [PERSON] , встановленого постановою Дніпровського апеляційного суду в розмірі 266,59 грн., та періоду з 01.04.2020 по 27.12.2020, що складає 185 робочих днів, сума середнього заробітку за час затримки виплат становить 49\~319,15 грн. (185 днів * 266,59 грн). Стосовно стягнення суми компенсації, суд вважає необхідним зазначити наступне. Стаття 43\~Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі статтею 21\~Кодексу законів\~про працю\~України (далі - КЗпП України) трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до статті 94\~КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим\~Кодексом,\~Законом України\~«Про оплату\~праці» та іншими нормативно-правовими актами. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі №\~1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» й «оплата праці», які використані у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини). Крім того, Конституційний Суд України у тому ж рішенні дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій\~статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (абзац восьмий пункту 2.1 мотивувальної частини). Згідно зі статтею 34\~Закону України\~«Про оплату\~праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 22\~постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у справах, пов`язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв`язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: 1) індексація заробітної плати провадиться в період між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до\~Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»\~і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 1998 року № 663\~(з внесеними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків (величину порога індексації). За наявності зазначених умов у тому ж порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення; 2) компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі\~статтею 34 Закону України «Про оплату праці»\~і Положенням № 1427 підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифи на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Відповідно до статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»\~компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Аналогічні положення щодо здійснення індексації грошових доходів, які не мають разового характеру, також містяться у\~статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». З наведеного випливає, що обов`язок нарахування індексації грошових доходів населення та компенсації громадянам втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати покладено на роботодавця під час нарахування заробітної плати, яка є щомісячним платежем, при наявності зазначених умов, а не разової виплати. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від\~27 листопада 2019 року у справі № 487/763/17 (провадження № 61-26024св18). Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги (пункт 2.2), працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців (пункт 2.3). Відповідно до статті 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»\~сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Встановивши обставини справи, здійснивши системний аналіз правових норм, що регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що у зв`язку з порушенням відповідачем строків виплати заробітної плати, присудженої за рішенням суду, в позивача на підставі статті 34\~Закону України\~«Про оплату\~праці» та положень Закону України «Про компенсацію\~громадянам втрат\~частини доходів\~у зв`язку\~з порушенням\~строків їх\~виплати» виникло право на стягнення компенсації втрати частини доходу відповідно до індексу інфляції, який існував у період невиплати такого доходу (постанова Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 525/789/17 провадження № 61-14611св19). Виходячи з наведеного позивачем розрахунку 49\~319,15 грн. (сума середнього заробітку за час затримки за період 01.04.2020 по 28.12.2020) * 1,04434 (величина приросту індексу споживчих цін за період 01.04.2020 по 28.12.2020) /100 = 515,06 грн. При визначенні розміру моральної шкоди, суд враховує вимоги ст.ст. 23, 1167 ЦК України, роз`яснення, викладені в пункті 5 постанови № 5 пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди та з врахуванням принципів розумності, справедливості та виваженості, характеру порушення прав позивача, обґрунтування його доводів в цій частині та вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 1\~000,00 грн. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, тому суд з врахуванням положень статті 141 ЦПК України вважає можливим стягнути суму судового збору з відповідача на користь держави за дві вимоги майнового та немайнового характеру. Крім того, пунктом 5 частини 3 статті 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Згідно частини 1 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 3 статті 137 ЦПК України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес (пункти 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України). У рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц. Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). В матеріалах справи в якості доказів понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано копію квитанції понесених позивачем витрат на складення позовної заяви юридичною консультацією, тому вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Outcome: partial