Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-25 00:00:00

03.05.2022 позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради про позбавлення права користування житлом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що є одноособовою власницею будинку [ADDRESS] . Право власності на вказаний житловий будинок з 2018 року зареєстроване за позивачкою, колишній власник будинку [PERSON] та член його сім`ї [PERSON] у ньому не проживають, однак, до теперішнього часу зареєстровані у будинку, що належить на праві власності позивачці. У добровільному порядку з місця реєстрації не знялися. Реєстрація відповідачів за зазначеною адресою створює певні складнощі позивачці у розпорядженні будинком та порушує її права користувача, у зв`язку з цим позивач просить суд визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 04.05.2022 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради про позбавлення права користування житлом, прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки на подання заяв по суті справи. У судове засідання сторона позивача не з`явилася, представник позивача [PERSON] адвокат Яркін М.С. подав заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги просить задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, але причини неявки у судове засідання відповідачі не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за їх відсутності суду не надали. Представник третьої особи Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради у судове не з`явився, повідомлявся належним чином. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У зв`язку з чим, на підставі ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу, в порядку заочного розгляду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується наступними доказами: копією свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 09.08.2018, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г., реєстровий номер 1303; Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.08.2018 за № 133809614, технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виданий ТОВ «ЗМБТІ» за № 52116/16757, Експлікацією приміщень до плану житлового будинку [ADDRESS] , та характеристикою будинку, господарських будівель та споруд. Також встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані відповідачі [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується довідкою Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 06.12.2021 за № 04-07/3/25774 (а.с. 18). При цьому встановлено, що відповідачі з 2018 року не проживають у вказаному житловому будинку, добровільно з місця реєстрації не знялися. Відповідно до ст. 13 Конституції Україна, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно зі ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст. 319 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституцією України та ст.1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317,319,321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені статті 383 Цивільного кодексу України та статті 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Отже, право власності на вказаний житловий будинок з 2018 року зареєстроване за позивачкою, колишній власник будинку - [PERSON] та член його сім`ї [PERSON] в ньому не проживають, однак, до теперішнього часу зареєстровані у будинку що належить на праві власності позивачці, розташованому за адресою: [ADDRESS] . В добровільному порядку з місця реєстрації не знялись. Згідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Таким, чином з урахуванням вищевикладених норм вбачається, що з припиненням права власності за відповідачем - [PERSON] , [INFO] , за відповідачем - [PERSON] , [INFO] , автоматично втрачено право користування жилим приміщенням - будинком розташованим за адресою: [ADDRESS] . Викладене узгоджується з висловленою Верховним Судом України 05 листопада 2014 року правовою позицією у справі № 6-158цс14. Припинення права власності особи на квартиру припиняє її право та право членів її сім`ї на користування квартирою. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема про позбавлення права власності на житлове приміщення або користування житловим приміщення, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Відповідно до змісту зазначеної норми права, поняття "зняття з реєстрації" нерозривно пов`язане з поняттям "житлові права" (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення із займаного приміщення та інше). Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та переднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У постанові Верховного суду України від 16.01.2012 зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстрації залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71,72,116,156 ЖК УРСР; 405ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, з аналізу вищезазначених норм вбачається, що, якщо права позивача порушені, він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування належним йому майном. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Оскільки судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані, однак не проживають у будинку [ADDRESS] з 2018 року, а також визнає зазначений факт, що перешкоджає позивачу у здійсненні прав у користуванні зазначеним нерухомим майном, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаним жилим приміщенням. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору, що документально підтверджені, у розмірі 992,40 гривень.

Outcome: approved