Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-05 00:00:00

У січні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з указаним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Росвен Інвест Україна», приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Табінського О. В., в якому просить стягнути з ТОВ «Росвен Інвест Україна» на свою користь безпідставно набуті грошові кошти у сумі у сумі 9 846,65 грн; стягнути з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Табінського О. В. на її користь безпідставно набуті грошові кошти у сумі 1 670,75 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 06 травня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Табінським О. В. було відкрито виконавче провадження № 62001304 на підставі виконавчого напису від 07 квітня 2020 року № 13462, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н. С., про стягнення з неї на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» заборгованості у сумі 14 363,58 грн та 450 грн за вчинення виконавчого напису. У межах вказаного виконавчого провадження, на підставі постанови приватного виконавця від 02 червня 2020 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, із її заробітної плати було стягнуто заборгованість у сумі 9 846,65 грн, основну винагороду приватному виконавцю - 985,75 грн, витрати на проведення виконавчих дій приватному виконавцю - 685 грн. Позивач зазначає, що рішенням Южного міського суду Одеської області від 29 вересня 2020 року, яке набрало законної сили 30 листопада 2020 року, вищевказаний виконавчий напис було визнано таким, що не підлягає виконанню. Тобто правові підстави набуття відповідачами грошових коштів на виконання зазначеного виконавчого напису відсутні. У зв`язку з викладеним, позивач звернулася до суду з указаним позовом, оскільки кошти до цього часу не поврнуті. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року вищевказану позовну заяву було залишено без руху. На виконання зазначеної ухвали 15 лютого 2021 року позивачем надано до суду квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року у вказаній справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін та надано відповідачам 15-денний термін для надання відзиву. 29 грудня 2021 року ухвалою суду змінено порядок розгляду справи та постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін. Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату час і місце судового засідання повідомлялась належним чином, причини неявки суду невідомі. В матеріалах справи міститься заява позивача, в якій вони просить розглядати справи у її відсутність та зазначає, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату час і місце судового засідання повідомлялись належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомили. Крім того, у встановлений судом строк, не скористалися своїм правом на подання відзиву, тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність сторін. Частиною першою статті 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки учасники справи в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступного. Судом установлено, що 06 травня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Табінським О. В. відкрито виконавче провадження № 62001304 на підставі виконавчого напису № 13462, виданого 07 квітня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу міста Києва Харою Н. С. 02 червня 2020 року в межах вказаного виконавчого провадження приватним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Заочним рішенням Южного міського суду Одеської області від 29 вересня 2020 року, яке набрало законної сили 30 листопада 2020 року, виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за № 13462, виданий 07 квітня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н. С. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» за кредитним договором № 500233411 від 15 жовтня 2011 року, у загальній сумі 14 363,58 грн та за вчинення виконавчого напису нотаріусом в розмірі 450 грн, визнано таким, що не підлягає виконанню. Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, обставина щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не доказується. Зі змісту довідки, виданої 23 листопада 2020 року за № 231 ПФ ДП «АМПУ» вбачається, що Адміністрація морського порту Південний здійснила відрахування із доходів боржника [PERSON] у ВП № 62001304, починаючи з червня 2020 року та перерахувала грошові кошти у розмірі 11 517,40 грн за призначенням на банківські рахунки, а саме: основна винагорода приватному виконавцю утримана з червня 2020 року по серпень 2020 року у розмірі 985,75 грн; витрати на проведення виконавчих дій у розмірі 685 грн; сума боргу утримана з червня 2020 року по серпень 2020 року у розмірі 9 846,65 грн. Станом на 23 листопада 2020 року сплата боргу, витрат на проведення виконавчих дій та основна винагорода приватного виконавця згідно постанови ВП № 62001304 від 02 червня 2020 року, виданої приватним виконавцем Табінським О. В., здійснена у повному обсязі. Відповідно до положень статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Вказана правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18. Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на викладене, враховуючи, що підставою для набуття коштів відповідачем був виконавчий напис № 13462 від 07 квітня 2020 року, який визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, правова підстава для набуття та утримання ТОВ «Росвен Інвест Україна» коштів у сумі 9 846,65 грн стягнутих з позивача у межах виконавчого провадження з примусового виконання вказаного виконавчого напису, відсутня. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач ТОВ «Росвен Інвест Україна» наведені позивачем обставини не спростував, доказів наявності законних підстав для утримання набутих коштів не надав. З огляду на викладене, вимога позивача про стягнення з ТОВ «Росвен Інвест Україна» безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 9 846,65 грн є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Що стосується вимоги позивача про стягнення з приватного виконавця безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 1 670,75 грн, то суд зазначає наступне. За змістом статті 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів. Частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. З наведеної норми права вбачається, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства. Вказана позиція підтверджується постановою Верховного суду від 05 лютого 2020 року по справі № 201/8493/18. Судом установлено, що з позивача на користь приватного виконавця було стягнуто основну винагороду (985,75 грн) та витрати на проведення виконавчих дій (685 грн). Підставою для виникнення у боржника обов`язку зі сплати таких витрат є сам факт наявності відкритого виконавчого провадження, під час виконання якого приватний виконавець виконує обов`язки, покладені на нього Законом України «Про виконавче провадження». Будь-які дії чи бездіяльність приватного виконавця під час виконавчого провадження № 62001304 позивачем не оскаржувались, постанови, зокрема, про відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно боржника незаконними не визнавались. Отже, відсутні правові підстави для застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача, стягненням основної винагороди приватного виконавця та витрат на проведення виконавчих дій, які не можуть вважатися безпідставно набутими коштами у розумінні статті 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження. Ураховуюч викладене, позов у цій частині не підлягає задоволенню. Суд, ураховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та їх часткове задоволення. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. За змістом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено частково, тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума судового збору, пропорційно розміру задоволеної частини позовних вимог, що була сплачена позивачем при зверненні до суду з указаним позовом. Відтак, сума судового збору в процентному відношенні від задоволеної суми становить 771,80 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial