Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-26 00:00:00

В липні 2022 [PERSON] звернулась до суду з заявою відповідно до якої просила встановити факт смерті її чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] у віці 60 років в м. Олександрівськ, Луганського району, Луганської області та проживав на тимчасово окупованій території України у [ADDRESS] . Обґрунтовувала заявлені вимоги, тим, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] який залишився проживати на тимчасово окупованій території України. При зверненні до відділу ДРАЦС для отримання свідоцтва про смерть вона отримала відмову оскільки пред`явлені документи видані на території де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Ухвалою суду від 27.07.2022 провадження у справі відкрито. Заявниця у судовому засіданні заявлені вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд позов задовольнити з підстав наведених у ньому. Представник заінтересованої особи до судового засідання не прибув про причини неявки до суду не повідомили. Оскільки дана категорія справ розглядається негайно, суд вважає за можливе провести судовий розгляд за відсутності заінтересованої особи. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 24.07.1987 року (свідоцтво про шлюб а.с.6). Згідно лікарського свідоцтва про смерть №2094 від 21.06.2022 виданого відділом судово-медичної експертизи трупів Бюро судово-медичної експертизи Луганської народної республіки [PERSON] помер [INFO] у м. Олександрівськ, Луганської області (свідоцтво про смерть а.с. 7). Відповіддю наданою відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький)зазначено, що заявниця при зверненні до відділу ДРАЦС для реєстрації факту смерті [PERSON] пред`явила документи видані на території де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження тому у реєстрації відмовлено (відповідь а.с.8). Відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/або особами є недійсним і не створює правових наслідків. А тому видане свідоцтво про смерть не створює правових наслідків. Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини» та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії». Зокрема ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих де-факто органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Кіпр проти Туреччини). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]». Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи «Намібійські винятки», сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, враховуючи сукупність наданих доказів, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим. Судові витрати у відповідності з вимогами ч. 7 ст. 294 ЦПК України слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved