Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів, в якому просив суд визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] та стягнути з відповідачки [PERSON] аліменти на його користь на утримання сина. Позивач [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала та не заперечувала проти їх задоволення. Представник третьої особи у судове засідання також надав заяву про можливість розгляду справи за їх відсутності. Вивчивши позовну заяву з додатками, надавши оцінку доказам наданих позивачем, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що починаючи з 2009 року позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] проживали разом та фактично перебуваючи у цивільному шлюбі від якого у сторін, [INFO] народилася спільна дитина син [PERSON] , про що видано свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 04.02.2012 року, актовий запис №81. Проте, після початку бойових дій на території України, а саме 10.03.2022 року, відповідачка виїхала за межі України та повідомила що не збирається повертатися, а дитину залишила з бабусею похилого віку, яка не може надати нормальних умов виховання та життя для хлопчика, про що бабусею надано відповідні письмові пояснення наявні в матеріалах справи. Разом з тим судом встановлено, що відповідачка по справі [PERSON] наразі ніде не працює, не має самостійного доходу, та самоусунулася від виховання сина, оскільки виїхала за кордон до Данії, отримала там вид на проживання, та ніяким чином не намагається забезпечити нормальне життя та виховання сину. У свою чергу позивач по справі [PERSON] має роботу та стабільний дохід і постійне місце проживання. Спиртними напоями не зловживаю, за місцем роботи і проживання характеризується позитивно та має чудове відношуся до сина. Так, Згідно ч.1 ст. 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Положеннями ст. 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 Сімейного кодекс України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Аналіз наведених норм права, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із суб`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини необхідно врахувати найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суд насамперед має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судді Великої Палати ВС вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. З Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Велика Палата ВС зауважила, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, і не є частиною національного законодавства України. А законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Таким чином, оскільки судом встановлено, що відповідачка [PERSON] дійсно залишила свою дитину [PERSON] , під нагляд своїм близьким родичам, та на тривалий час виїхати за межі України, тим самим суттєво змінивши обставини проживання дитини погоджені батьками, що стало суперечити інтересам самої дитини, для якої кращим є проживання саме разом зі своїми батьками, під їх доглядом та вихованням, а не із близькими родичами, тому позовні вимоги [PERSON] в частині визначення місця проживання сина разом з ним є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки судом встановив, що син [PERSON] , [INFO] постійно проживає з батьком та знаходиться на його повному матеріальному утриманні без участі матері, та позивач [PERSON] самостійно виховує його, тому суд вважає, що малолітнього сина [PERSON] слід залишити проживати з батьком [PERSON] . Крім того, статтею 180\~СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.\~181\~СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно зі ст.\~183\~СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Відповідно до ст.\~182\~СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 191 СК України\~передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Разом з тим, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів, який набрав чинності 08 липня 2017 року, до ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України внесено зміни, згідно яких розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином встановлено, що відповідачка фактично самоусунулася від виховання спільної дитини та у добровільному порядку не надає жодної матеріальної допомоги на утримання сина, який повністю знаходиться на утриманні позивача [PERSON] , тому суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість позовної вимоги в частині стягнення аліментів з відповідачки на утримання дитини у розмірі 1/4 частки зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття. Враховуючи вищевказані обставини справи та приймаючи до уваги норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що пред`явлені позовні вимоги за даним позовом є обґрунтовані та доведеними доказами наявними в матеріалах справи, тому підлягають повному задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Проте, як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивач просить повність залиши за ним судові витрати по сплаті судового збору, сплачені ним при подачі позову, тому суд вважає врахувати його позицію і залишити судові витрати саме за позивачем.

Outcome: approved