Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-21 00:00:00

І.Короткий зміст позовних вимог. Представник позивача [PERSON] адвокат Миронова Л.О. звернулася до суду із вказаним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги мотивовано тим, що 27.07.2018р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, згідно якого відповідачу надано позику в сумі 666\~500 грн., що згідно курсу Національного банку України на день укладення договору становило 25\~000 доларів США. Факт одержання відповідачем грошових коштів підтверджується розпискою, власноручно підписаною позичальником в момент передачі йому суми позики. Згідно домовленості між сторонами, відповідач [PERSON] зобов`язався повернути позивачу [PERSON] зазначену суму коштів до 27.10.2018р. Зазначає, що відповідач [PERSON] в порушення строку 21.03.2021р. здійснив повернення частини позики в розмірі 276\~828 грн., що згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно сумі 10\~000 доларів США. Від виконання зобов`язання за договором позики в повному обсязі відповідач [PERSON] ухиляється, грошові кошти в розмірі позики 389\~672 грн., що станом на 29.09.2021р. складає еквівалент 14\~665, 97 доларів США, так і інших нарахувань не повернув, прострочивши виконання боргового зобов`язання. Стверджує, що наявність боргового документа, а саме боргової розписки у позивача свідчить про те, що відповідач не виконав зобов`язання по поверненню боргу. Станом на 29.09.2021р. загальна заборгованість відповідача [PERSON] перед позивачем [PERSON] за вказаним договором позики становить суму в розмірі 502\~034, 25 гривень, з яких: сума основного боргу 389\~672 грн.; інфляційні втрати 78\~188, 55 грн.; 3% річних від простроченої суми боргу 34\~173, 70 гривень. З огляду на наведене, просить суд стягнути з відповідача [PERSON] в користь позивача [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 502\~034, 25 грн. та понесені позивачем судові витрати. ІІ. Позиція учасників справи. У судове засідання сторона позивача не з`явилася. Позивач [PERSON] подав письмову заяву, у які просив суд здійснити подальший розгляд справи у його відсутності. Вказав, що позовні вимоги підтримує повністю та просить суд їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у судове засідання не з`явився без поважних причин, клопотань про відкладення або про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Як вбачається із матеріалів справи виклик відповідача здійснювався у відповідності до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України, - через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України та останній вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи з часу опублікування оголошення про виклик. Крім того, останнього повідомляли про час і місце розгляду справи, шляхом надіслання рекомендованих листів з повідомленням про вручення поштового відправлення за адресою місця його проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, однак такі повернулись із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відомості про будь-які інші адреси місця проживання чи перебування відповідача чи про його офіційну електронну адресу в матеріалах справи відсутні, заяв про зміну місця проживання чи перебування від відповідача не надходило. Тому на підставі статей 128, 131 ЦПК України суд приходить до висновку, що відповідач вважається повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області від 10.12.2021р. відкрито провадження у даній цивільній справі, ухвалено розгляд справи провести в порядку загального позовного провадження та розпочато підготовче провадження. Ухвалою суду від 08.04.2022р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Враховуючи положення ст.280 ЦПК України, а також те, що відповідач [PERSON] належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, однак в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не подав, а також враховуючи те, що позивач не заперечував проти заочного вирішення справи, судом вирішено ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. ІV. Обставини справи, встановлені судом. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, 27 липня 2018 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] у письмовій формі було укладено договір позики грошей, на підставі якого позикодавець [PERSON] (позивач по справі) передав, а позичальник [PERSON] (відповідач) прийняв у власність 666\~500 грн., що згідно курсу НБУ на день укладення цього договору становить 25\~000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день укладення договору. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно підписаною позичальником в момент передачі йому суми позики. Згідно умов вказаного Договору позики грошей, що міститься в матеріалах справи, зазначену вище суму грошей позичальник, відповідач [PERSON] , зобов`язався повернути позикодавцеві [PERSON] готівкою в строк до 27.10.2018р. Сторонами також обумовлено, що після повернення позики в повній сумі позикодавець повинен повернути позичальнику розписку. Повернення позики має бути здійснено за адресою: с.Малнів Мостиського району Львівської області. Позичальник вправі повернути, а позикодавець зобов`язується прийняти позичену суму до настання строку, зазначеного в Договорі. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві грошей. У разі, коли позичальник не поверне позичені гроші до зазначеного строку, позикодавець вправі стягнути заборгованість в примусовому порядку згідно з чинним законодавством. Якщо позичальник своєчасно не поверне позикодавцю суми позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Також у п.9 Договору сторони констатували, що умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості між ними. Отже, стороною позивача доведено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, а також доведено, що відповідач був повідомлений про строк повернення суми позики. Позивач [PERSON] виконав свої зобов`язання за договором позики в повному обсязі, передавши відповідачу [PERSON] грошові кошти в сумі 666\~500 грн. 21.03.2021р. відповідач [PERSON] здійснив повернення частини позики в розмірі 276\~828 грн. Від виконання зобов`язання за договором позики в іншій частині відповідач [PERSON] ухиляється, зокрема такий не виконав своїх обов`язків щодо повернення решти суми позики на суму 389\~672 грн. у строк, встановлений Договором, що призвело до виникнення заборгованості, а тому позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом про стягнення заборгованості за договором позики. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача [PERSON] , кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем [PERSON] не виконане. V. Застосовані судом норми права. Предметом позову у даній справі є стягнення заборгованості за договором позики. Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з статтею 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. У відповідності до статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Наслідки порушення договору позичальником передбачені статтею 1050 ЦК України, де, зокрема, передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Правовідносини, які виникли між сторонами з приводу договору позики, є подібними до правовідносин, які виникають з договорів кредиту, а тому в силу ч.9 ст.10 ЦПК України суд вважає можливим застосувати у цій справі вказані правові позиції. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно частини першої статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України). Згідно частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною першою статті 631 ЦК України встановлено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. У даній статті передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року (справа №483/1953/16-ц). Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. VI. Висновки суду. Сторона позивача підтвердила право [PERSON] вимагати від відповідача [PERSON] виконання боргового зобов`язання, оскільки установлено наявність між сторонами правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. При цьому, факт отримання коштів у борг підтверджує сам договір позики, зі змісту якого можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника, яка не повернута у строки, передбачені умовами договору та має місце з 28.10.2018р. прострочення виконання зобов`язання зі сторони відповідача, який позичив грошові кошти, але у повному обсязі їх не повернув. Неповернута відповідачем сума позики становить 389 672 грн. Також умовами договору, зокрема п.7 такого передбачено, що якщо позичальник своєчасно не поверне позикодавцю суми позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Відтак, з урахуванням умов договору та положень, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, з відповідача [PERSON] підлягають стягненню і втрати від інфляції за період з 28.10.2018р. по 29.09.2021р., які складають 78\~188, 55 грн. Щодо вимог в частині стягнення 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України, суд приходить до наступного висновку. Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. За таких обставин, вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] про стягнення 3 % річних в розмірі 34\~173, 70 грн. за договором позики також є такими, що підлягають до задоволення. Будь-яких доказів, які б спростували факт наявності зазначеної вище заборгованості перед позивачем за вказаним договором позики відповідачем [PERSON] суду не представлено. На час розгляду справи в суді відповідач [PERSON] простроченої заборгованості не погасив. Також відповідачем не надано в судове засідання доказів, які б спростовували суму заборгованості перед позивачем та позовні вимоги взагалі. Таким чином, надані стороною позивача докази суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за договором позики в сумі 502 034 (п`ятсот дві тисячі тридцять чотири) грн. 25 коп., з яких: 389 672 грн. сума основного боргу; 78\~188, 55 грн. інфляційні втрати; 34\~173, 70 грн. 3% річних від простроченої суми боргу. Підсумовуючи, суд приходить до висновку, що боргове зобов`язання за договором позики відповідачем [PERSON] належним чином не виконане, а тому вважає обґрунтованими та підставними позовні вимоги, що пред`явлені до нього у даному цивільному позові. VII. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч.ч.1-2, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно квитанції №ПН114937 від 29.09.2021р. позивачем [PERSON] сплачено судовий збір в розмірі 5077,90 грн. З огляду на те, що заявлені позовні вимоги задоволено в повному обсязі, то у відповідності вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача сплачений ним судовий збір в сумі 5077,90 грн.

Outcome: approved