Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики і просив стягнути з останнього на свою користь основний борг у розмірі 52 000,00 грн, 3% річних у розмірі 4 103,01 грн, інфляційні втрати у розмірі 7 998,77 грн та судові витрати. У обґрунтування позову позивач зазначив, що 09 квітня 2019 року з відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, згідно умов якого позивач передав, а відповідач прийняв у борг грошові кошти в сумі 52 000,00 грн, які зобов`язувався повернути протягом двох місяців з моменту підписання розписки. Однак станом на час звернення до суду відповідач взяті на себе зобов`язання перед позивачем належним чином не виконав, грошові кошти не повернув у передбачений договором строк, у зв`язку з чим у нього перед позивачем утворилася заборгованість у загальному розмірі 52 000,00 грн. У зв`язку з наведеним позивач змушений звернутися до суду з даним позовом за захистом порушених прав та просив суд стягнути з відповідача борг у розмірі 52 000,00 грн, а також 3% річних у розмірі 4 103,01 грн, інфляційні втрати у розмірі 7 998,77 грн та судові витрати. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 21.02.2022 відкрито провадження у вищевказаній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач відзив на позовну заяву [PERSON] до суду не подав. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позову заперечували. Відповідач пояснив, що мав з позивачем партнерські відносини, допомагав останньому у виготовленні поліграфічної продукції. [PERSON] підтвердив, що розписку підписував, однак стверджував, що фактично грошових коштів у позику не отримував. Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити частково з огляду на таке. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання має містити умови отримання позичальником в борг коштів з зобов`язанням щодо їх повернення та дати отримання коштів. Судом встановлено, що у оригіналі розписки від 09 квітня 2019 року зазначено, що [PERSON] отримав у борг у [PERSON] 52 000,00 грн та зобов`язується їх повернути протягом двох місяців з моменту підписання розписки. У вказаній розписці зазначено дату її складення, особу позикодавця та позичальника, суму позики, строк, на який вона надається, та обов`язок позичальника повернути кошти, отримані в борг. На цій розписці міститься підпис позичальника. Отже, у розписці від 09.04.2019 містяться усі істотні умови договору позики та підтверджують факт отримання позичальником [PERSON] коштів у борг та його зобов`язання з повернення запозичених коштів. Наведене свідчить, що 09.04.2019 [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] (позикодавець) передав у власність [PERSON] грошові кошти у сумі 52 000,00 грн. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. За умовами договору позики від 09.04.2019 [PERSON] взяв на себе обов`язок повернути кошти у термін протягом двох місяців з моменту підписання розписки. Отже, останнім днем повернення боргу за розпискою від 09.04.2019 є 09.06.2019. У строк, передбачений договором позики від 09.04.2019, відповідач кошти, отримані в борг, не повернув, безпідставно ухилившись від взятих на себе зобов`язань. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У постанові від 12 листопада 2020 року № 154/3443/18 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вказав на те, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. У позивача знаходився оригінал розписки від 09.04.2019, який долучено судом до матеріалів справи та у якій не зазначено про повернення отриманої позичальником [PERSON] суми позики, що підтверджує те, що боргове зобов`язання не виконане. Факт наявності у позивача оригіналу розписки від 09.04.2019 [PERSON] не заперечував. З огляду на викладене стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за договором позики від 09.04.2019 у сумі 52 000,00 грн. З приводу доводів відповідача про безгрошовість договору позики від 09.04.2019, укладеного між сторонами, суд зазначає таке. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто щодо обставин, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідач не надав належних, допустимих та достовірних доказів (письмові, електронні докази, засоби аудіо-, відеозапису тощо) на підтвердження того, що кошти за договором позики від 09.04.2019 не передавались позичальнику (безгрошовість договору позики). Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, тому вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Ураховуючи, що відповідачем належним чином зобов`язання не виконано, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних та інфляційних нарахувань. Згідно розрахунку позивача наведеного у позовній заяві за період з 10.06.2019 по 24.01.2022 сума 3% річних складає 4103,01 грн, сума інфляційних нарахувань 7998,77 грн. Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних нарахувань , суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 7998,77 грн інфляційних нарахувань обґрунтовані та підлягають задоволенню. Згідно розрахунку позивача, сума 3% річних за період з 10.06.2019 по 24.01.2022 складає 4103,01 грн. Однак, перевіряючи правильність нарахування вищевказаних сум 3% річних, суд встановив, що позивач при нарахуванні 3% річних здійснив розрахунок по 25.01.2022, тоді як просив стягнути 3% річних по 24.01.2022. У зв`язку з цим, суд самостійно провів розрахунок інфляційних нарахувань за період з 10.06.2019 року по 24.01.2022 з розрахунку : (сума боргу) х 3% х (кількість прострочених днів) : (кількість днів у році) встановив, що загальний розмір 3% річних, який підлягає стягненню з відповідача становить 4098,74 грн. Таким чином, загальний розмір 3% річних становить 4098,74 грн. У решті вимог, слід відмовити. Доказів на спростування зазначених розрахунків відповідачем суду також не надано. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню на суму 52000,00 грн, 3 % річних у розмірі 4098,74 грн. та інфляційні втрати у розмірі 7998, 77 грн.У решті заявлених позовних вимог, слід відмовити. Відповідно до статті 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову, судовий збір слід покласти на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial