Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася 15.11.2022 до суду з позовною заявою, в якій просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування пред`явлених вимог вказала, що є власником двокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відповідач є членом сім`ї колишнього власника вказаної квартири, здійснив нотаріальну заяву про те, що не заперечує проти його зняття з реєстрації місця проживання, однак добровільно з реєстраційного обліку не знявся, фактично не проживає у квартирі з березня 2019 року, тобто понад три роки, що перешкоджає позивачці у повному обсязі володіти та розпоряджатися власністю та отримати субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, в зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів. Ухвалою суду від 17.06.2022 позов прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження. Позивачкою подано заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає. Відповідач про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, однак до суду не з`явився, причини неявки не відомі, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, його неявку до суду без поважних причин, неподання відзиву, суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача проти заочного розгляду справи. Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 28.07.2021, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рукавіциною Н.В., серійний номер НРЕ 343951, НРЕ 343952, зареєстровано в реєстрі за №362, [PERSON] належить двокімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , колишнім власником якого є [PERSON] (а.с. 8). Право власності [PERSON] на нерухоме майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.07.2021, номер запису про право власності 202606712110 (а.с. 9). Крім того, 28.07.2021 приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рукавіциною Н.В. засвідчено заяву, серійний номер НРЕ 343954, зареєстровано в реєстрі за №363, в якій [PERSON] , який був членом сім`ї попереднього власника житла - [PERSON] ,не заперечує проти зняття його з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). Факт не проживання відповідача по вказаній адресі підтверджується актом від 23.09.2021, складеним мешканцями будинку [ADDRESS] , в якому вони вказують, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не мешкає з березня 2019 року (а.с. 11). Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Статтею 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України визначено, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Конституцією України (ст. 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Такий правовий висновок зроблений в постанові ВС КЦС від 09.12.2020 справа № 209/2642/18. В постанові від 25.07.2018 справа № 638/13030/13-ц, Верховним судом зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 №5, передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло, таким чином внаслідок припинення права власності на житлове приміщення, особа та члени її сім`ї втрачають і право користування цим приміщенням. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Право членів сім`ї власника будинку користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Такий правовий висновок викладено в Постанові ВС від 25.07.2018 справа № 638/13030. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не є членом сім`ї позивача, в спірному житловому приміщенні не мешкає, право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом, припинилось після відчуження попередніми власниками майна на користь іншого власника. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 16.01.2019 в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18), у постанові від 03.04.2019 у справі № 526/3206/17. Відповідач не є членом сім`ї позивачки, спільним побутом із позивачкою не пов`язаний, є членом сім`ї колишнього власника житла, тому втратив право користування даним житлом після його відчуження, однак добровільно з реєстраційного обліку не знявся та залишається зареєстрованим в спірній квартирі, що спричиняє новому власнику - позивачці додаткові матеріальні витрати та чинить перешкоди у здійсненні права власності. Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно зі ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь [PERSON] 908,00 грн в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору (а.с. 1).

Outcome: approved