Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-18 00:00:00

В серпні 2020 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання договору дарування недійсним, в якому просила визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , що належала їй на праві власності, укладеного 27 вересня 2018 року між [PERSON] і [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корольчук О.С. за № 1128 (далі за текстом - спірний договір). У позові зазначила, що вона уклала спірний договір внаслідок помилки, оскільки вважала, що після укладення договору квартира залишиться у її власності, а [PERSON] набуде на неї права після її (позивачки) смерті. Під час підписання спірного договору була в пригніченому стані після смерті другого чоловіка [PERSON] , якому раніше і належала ця квартира. Позовні вимоги аргументувала тим, що під час підписання договору дарування неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Крім того, спірна кватира не була фактично передана відповідачці, яка у ній не зареєстрована та не проживає, комунальні послуги не сплачує, а тому позивачка вважає, що квартира фактично не вибула з її володіння. Інше житло у позивачки відсутнє. Донька [PERSON] після підписання документів у нотаріуса через декілька місяців перестала спілкуватися з нею. З цих підстав позивачка просила договір дарування квартири визнати недійсним. У відзиві на позовну заяву представник відповідача адвокат Санамян О.О. проти позовних вимог заперечувала в повному обсязі, зазначила, що позивачка є обізнаною в питаннях укладання договорів дарування та заповітів, і їй відомі відмінності цих правочинів, так як в свій час [PERSON] виступала як у якості дарувальника, так і в якості обдарованої, про що остання особисто зазначила в позові (чоловік подарував квартиру позивачу 03.09.2013року), більш того, 03.09.2013року нею було складено заповіт на ім`я відповідачки [PERSON] , яким вона заповідала спірну квартиру [ADDRESS] . Тобто саме в день отримання в дар зазначеної квартири від чоловіка, позивачем одразу було підписано заповіт на ім`я відповідачки. В свій час, відповідачка та позивачка подарували свої частки квартири [ADDRESS] - [PERSON] ( донька позивача та рідна сестра відповідача), тому було вирішено подарувати спірну квартиру [PERSON] , щоб кожна із доньок мала своє майно. З підстав зазначених вище, вважає посилання позивачки на те, що вона в момент підписання договору дарування вважала, що підписує заповіт, є хибним та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи. В судовому засіданні представниця позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували, зазначили, що мати сама перестала спілкуватися з відповідачкою, знаходиться під негативним впливом старшої сестри, яка проживає наразі з [PERSON] . Квартира хоч і знаходиться у володінні [PERSON] , однак потрапити до квартири вона не може. Ключів від неї вона ніколи не мала, оскільки нею користується матір. Третя особа до суду не з`явилась. Подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд ухвалив розглядати справу за відсутності третьої особи. Заслухавши учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно договору дарування квартири укладеного від 27.09.2018 року, [PERSON] прийняла у дар, належну [PERSON] на праві власності квартиру [ADDRESS] (а.с. 8-9). Відповідно до п.5 вказаного договору дарування [PERSON] своїм підписом підтвердила, що укладання цього договору відповідає її інтересам і волевиявлення є вільним і усвідомленим та відповідає її внутрішній волі. Зазначений правочин вчинений у присутності приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Корольчук О.С., посвідчений нею та зареєстровано в реєстрі за №1128. Допитана в судовому засіданні як свідок відповідачка [PERSON] повідомила суду, що квартира [ADDRESS] належала чоловіку її матері [PERSON] . Між чоловіком позивачки та позивачкою [PERSON] існувала усна домовленість про розподіл майна між доньками позивачки. Відповідачка та позивачка подарували свої частки квартири [ADDRESS] - [PERSON] (доньці позивачки та рідній сестрі відповідачки), а спірна квартира дістається [PERSON] . Однак, в 2013 році, за життя вітчима, був високий податок, щоб оформити договір дарування квартири на [PERSON] і було прийнято рішення укласти договір дарування квартири на позивача, яка згодом передарує спірну квартиру відповідачці. Після смерті свого чоловіка, в вересні 2018 року, мати подарувала відповідачці свою квартиру. Сестрі про це нічого не говорила, оскільки знала, що та буде заперечувати. При укладанні договору дарування квартири між позивачкою і відповідачкою була усна домовленість про проживання у спірній квартирі [PERSON] , домовленості щодо утримання матері не було. Приблизно за півроку до подачі позову, позивачка перестала спілкуватися зі своєю дочкою [PERSON] , впускати її до квартири, відповідати на звінки. Потім звернулася з позовм до суду про визнання договору дарування кварти недійсним. Свідок [PERSON] чоловік відповідачки надав аналогічні покази, доповнив, що всі житлово-комунальні рахунки позивачка оформила на своє ім`я, оскільки користується пільгою ЧАЕС. Свідок [PERSON] - дочка відповідачки, пояснила, що про договір дарування оспорюваної квартири дізналася після початку судового процесу. Мама завжди допомагала бабусі. Останнім часом бабуся стала неохоче спілкуватися з нею та мамою. Свідок [PERSON] пояснила суду, що в 2013 році вітчим і мати склали заповіт на [PERSON] і в тому ж році [PERSON] подарував квартиру її матері, яка є позивачкою у справі. Проблеми в сім`ї почалися після смерті [INFO] [PERSON] . Через півроку вона з позивачкою звернулися до нотаріуса, щоб забрати документи на спірну квартиру і дізналися, що квартира подарована відповідачці. Зазначає, що мама пам`ятає, що підписувала щось у нотаріуса, коли відповідачка її туди відвозила, однак вважала, що це договір довічного утримання. Просили [PERSON] , щоб вона сплачувала комунальні послуги, доглядала за матір`ю, однак остання наразі цього не робить. 28.11.2019 року позивачка склала заповіт на свою доньку [PERSON] . Свідок [PERSON] онук позивачки пояснив, що про договір дарування квартири дізнався зі слів матері [PERSON] та бабусі. В 2019 році позивачка просила [PERSON] оплачувати рахунки за житлово-комунальні послуги, однак вона відмовилася. Бабуся шкодувала про укладення договору дарування. Свідок [PERSON] був другом родини [PERSON] . Про те, що квартиру вони залишать відповідачці знав давно, від [PERSON] . Статтею 203 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, в тому числі, частиною третьою вказаної статті передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до положень ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно положень ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Частиною 1 ст. 229 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом статтей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним. Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Матеріалами справи підтверджено, що 28.09.2018 року між [PERSON] та відповідачкою було укладено договір дарування. У договорі дарування від 28.09.2018 року дарувальник [PERSON] підтвердила, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Крім того, сторони стверджували, що договір не укладається під впливом тяжких для них обставин; вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересах; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; володіють українською мовою, що дало їм можливість прочитати цей договір та правильно зрозуміти його сутність; умови договору їм зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину, не носить характеру уявного чи удаваного правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Враховуючи зміст договору, суд вважає, що, укладаючи спірний договір, позивачка не могла не розуміти, що йдеться саме про договір дарування. Доводи про те, що вона мала намір укласти заповіт чи договір довічного утримання не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки жодних доказів на підтвердження цих обставин позивачем не надано. Більш того, судом встановлено, що на момент укладання спірного договору, [PERSON] вже склала заповіт, тобто розпорядження на випадок своєї смерті, на [PERSON] . Посилання позивачки на те, що вона при укладанні договору, вважала, що право власності відповідачкою буде набуто після її (позивачки смерті) фактично свідчить про здійснення нею повторного розпорядження щодо свого майна на випадок смерті, що, на думку суду, за встановлених обставин виглядає малоймовірно, тому що факт посвідчення заповіту визнається самою позивачкою. Посилання в позові на незадовільний стан здоров`я та похилий вік позивача не є підставою для визнання договору недійсним, оскільки на момент укладення договору позивач мала повну цивільну дієздатність, її дієздатність обмежена не була. До того ж, в своїх поясненнях свідок [PERSON] стверджувала, що після смерті свого чоловіка [PERSON] , незважаючи на похилий вік, почувала себе добре, була адекватною, що також свідчить про те, що перед підписанням оспорюваного договору вона могла прочитати його зміст та відповідно зрозуміти суть. Разом з тим, суд враховує, що після укладення договору дарування квартири відповідачка прийняла її в дар, зареєструвала за собою право власності у встановленому законом порядку на неї, за домовленістю з позивачкою -саме вона користується спірною квартирою. Те, що відповідачка не здійснює всіх правомочностей власника щодо спірної квартири (зокрема не користується нею) не свідчить про те, що вона не вступила у фактичне користування нею, користування квартирою позивачкою не свідчить про обґрунтованість позовних вимог та порушення вимог закону при укладанні спірного правочину. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування квартири недійсним, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed