Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-12 00:00:00

У лютому 2022 року\~позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Вигідна покупка» (далі ТОВ «Вигідна покупка») про визнання відмови у прийнятті на роботу необґрунтованою, зобов`язання укласти трудовий договір, відшкодування моральної шкоди. Позовна заява мотивована тим, що 09.08.2021 [PERSON] уклав строковий договір №6057 з ТОВ «Вигідна покупка» директором якого є [PERSON] та був прийнятий на посаду охоронника магазину « [INFO] », за адресою [ADDRESS] . 03.11.2021 регіональним менеджером СБ Криворізкого району Д.Баращук запропоновано [PERSON] написати заяву про звільнення, оскільки він має низький показник у роботі, а саме низький відсоток затримання крадіїв у магазині. Крім того [PERSON] повідомив, що йому буде запропоновано посаду охоронника у іншому магазині, але з більшою кількістю годин праці. 04.11.2021 [PERSON] написав заяву про звільнення з 04.11.2021, однак йому адміністратор [PERSON] повідомила, що потрібно зазначити дату звільнення 08.11.2021. Він переписав заяву та зазначив дату звільнення з 08.11.2021. В подальшому 08.11.2021 позивач був звільнений із займаної посади охоронника на підставі ст. 36 п.1 КЗпП України (за угодою сторін). 15.11.2021 позивачу надано статус безробітного. 26.11.2021 у зв`язку із тим, що Криворізьким міжрайонним центром зайнятості не було запропоновано підходящої роботи, він звернувся до відповідача із питанням працевлаштування на посаду охоронника, однак йому було відмовлено, через недостатність у нього кваліфікації для прийняття на зазначену посаду. Вважає, що відмова у працевлаштуванні є необґрунтованою та такою, що порушує гарантоване йому Конституційне право на працю (ст. 43 Конституції України). У зв`язку із відмовою у прийнятті на роботу йому завдана моральна шкода, яка полягає у тому, що порушилися його нормальні життєві зв`язки і він несе додаткові зусилля для організації свого життя. Просив визнати необґрунтованим рішення відповідача щодо відмови у прийнятті на роботу та зобов`язати відповідача укласти трудовий договір та також зобов`язати відповідача відшкодувати йому моральну шкоду в сумі 170\~000 грн., спричинену в результаті необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу. 23 лютого 2022 року ухвалою суду відстрочено [PERSON] сплату судового збору за подання позову до ухвалення рішення у справі. Ухвалою суду від 23 лютого 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено у порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи. Представник відповідача скористався своїм правом на подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції посилаються на те , що позивачем зазначені неправдиві обставини його звільнення. Так, позивач дійсно у період з 10.08.2021 по 08.11.2021 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Вигідна покупка», працював на посаді охоронника. На підставі заяви [PERSON] був звільнений з роботи з 08.11.2021 на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін наказ про припинення трудового договору №ЛФ000002284 від 08.11.2021 . Зазначив, що заяву про звільнення [PERSON] написав власноруч без будь-якого психологічного тиску. [PERSON] повторно звернувся для працевлаштування, однак йому було відмовлено через недостатню кваліфікацію. Ухвалою суду від 15.06.2022 розгляд справи відкладено через неявку учасників справи. 28.06.2022 від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, на позовних вимогах наполягав, просив їх задовольнити. Представник відповідача ТОВ «Вигідна покупка» у судове засіданні не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, звернувся до суду із заявою в якій просив розглянути справу у його відсутність та у задоволенні позовних вимог відмовити. За положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 Цивільного процесуального кодексу України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, що передбачено статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного, вище суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Згідно абз. 10 п. 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] перебував у трудових відносинах з ТОВ «Вигідна покупка» у період з 10.08.2021 по 08.11.2021, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.19). Згідно наказу №ЛФ 000006058 від 09.08.2021 [PERSON] прийнято на роботу ТОВ «Вигідна покупка» на посаду охоронник [ADDRESS] з тривалістю робочого дня 40 годин, з окладом 6485 грн. (а.с.16). 04.11.2021 [PERSON] подав директору ТОВ «Вигідна покупка» [PERSON] заяву про звільнення за згодою сторін з 08.11.2021 (а.с.46). Згідно до Наказу №ЛФ000002284 від 08.11.2021 про припинення трудового договору [PERSON] звільнений з посади охоронника ТОВ «Вигідна покупка» на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Підстава звільнення - заява [PERSON] (а.с.15). 26.11.2021 [PERSON] подав Анкету кандидата на посаду охоронника до ТОВ «Вигідна покупка» (а.с.21-24). Відповідно до листа ТОВ «Вигідна покупка» №04/01/2022 від 04.01.2022 [PERSON] повідомлено, що відмова у прийнятті на роботу обґрунтована недостатністю у [PERSON] кваліфікації для прийняття на посаду, на яку претендував, про що [PERSON] було повідомлено при проходженні співбесіди (а.с.12-13). У ст. 43 Конституції України зазначається, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності тощо. Відповідно до ч. 2 ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Стаття 21 КЗпП України передбачає, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з ст. 22 КЗпП України забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу. Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Вимоги щодо віку, рівня освіти, стану здоров`я працівника можуть встановлюватись законодавством України. Отже, ст. 22 КЗпП України передбачає наявність двох окремих складів правопорушень трудового законодавства при відмові у прийнятті на роботу: необґрунтована відмова у прийнятті на роботу і відмова у прийнятті на роботу за ознаками дискримінації особи у випадках, як прямо передбачених частиною другою статті 22 КЗпП України, так і в інших нормах трудового права. Обов`язку однієї сторони завжди кореспондує право іншої сторони:\~\~ заборона необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу кореспондується з обов`язком роботодавця укласти такий договір. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] не належить до кола осіб, з якими відповідач зобов`язаний був укласти трудовий договір (запрошення на роботу в порядку переведення, молоді спеціалісти, котрих в установленому законом порядку направлено на роботу в дану організацію, тощо). Перелік обов`язку роботодавця укласти трудовий договір з працівником за правилами КЗпП України є вичерпним і такого обов`язку відповідач не порушував. Із дискримінаційною ознакою відмова у прийнятті на роботу [PERSON] належними та допустимими доказами не доведена, а отже не пов`язана. Крім того, відповідно до положень статті 21 КЗпП України укладення трудового договору, як і будь-якої іншої двосторонньої угоди, потребує згоди не тільки працівника, а й власника або уповноваженого ним органу. Зазначеним забезпечується оптимальне узгодження інтересів роботодавця і особи, яка бажає укласти трудовий договір, інакше роботодавець буде позбавлений можливості у повному обсязі виконувати свої функціональні обов`язки щодо підбору та розміщення кадрів і нести відповідальність за той обсяг роботи, за який він відповідає за законом. Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 159/2298/16-ц (провадження № 61-5664св18). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Відповідно до п.п. 2, 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Законодавцем визначено, а саме ч. 1 ст. 79 ЦПК України, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з вимогами п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи та витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків , встановлених цим Кодексом. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України), що передбачено і ст. 12 ЦПК України. На суд покладається обов`язок розгляду цивільної справи в межах заявлених сторонами вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Проаналізувавши викладені вище обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження викладених ним обставин щодо незаконної відмови в прийнятті на роботу, як і не доведено, що відповідачем було порушено норми чинного законодавства про працю під час процедури прийняття його на роботу. Оскільки рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] , оскільки судом не встановлено порушення відповідачем трудових прав позивача. Що стосується позовних вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд приходить до висновку про відмову у їх задоволенні, як у похідних. Відповідно до ч.2 ст. 136 УЦПК України якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до статті 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення. Враховуючи, що за ухвалою суду від 23.02.2022 року [PERSON] було відстрочено сплату судового збору за подання позову до ухвалення рішення у справі, а також те, що в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, з позивача на підставі ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір за подання позову немайнового характеру у розмірі 992,40 грн. та за подання позову майнового характеру у розмірі 1700,00 грн. Загальний розмір судового збору складає 2692,40 грн.

Outcome: approved