Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-31 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮК ПІК» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Борківський Андрій Вікторович, про визнання недійсним договору дарування нежилих приміщень, посилаючись на те, що 24.03.2008 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 49.22/106/08-Сн, згідно якого банк відкриває позичальнику траншеві кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 600 000,00 грн. строком по 23.03.2018 року включно, процента ставка за кредитом складає 13,7% річних. Також укладено іпотечний договір № 49.22/106/1252/08, згідно якого забезпечується виконання обов`язків за кредитним договором № 49.22/106/08-Сн від 24.03.2008 року, що укладений між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18.11.2014 року стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором № 44.29/106/08-Си від 24.03.2008 року в розмірі 621 865,13 грн., судовий збір 3 654,00 грн. 11.01.2019 року між ПАТ «Дальта Банк» та ТОВ «ЮК ПІК» укладено договір № 1086/К купівлі-продажу майнових прав - за кредитним договором № 49.22/106/08-Сн від 24.03.2008 року, що укладений між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] 11.01.2019 року між ПАТ «Дальта Банк» та ТОВ «ЮК ПІК» укладено договір відступлення права вимоги за іпотечним договором - іпотечним договором № 49.22/106/1252/08 від 24.03.2008 року, що укладений між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] . Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 14.11.2019 року по справі № 760/21910/14-ц, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 15.07.2020 року, замінено стягувача ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника ТОВ «ЮК ПІК» у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа № 760/21910/14-ц, виданого Солом`янським районним судом м. Києва на виконання рішення суду від 18.11.2014 року у цивільній справі за позовом ПАТ «Дальта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Під час виконавчого провадження позивач отримав інформацію про те, що [PERSON] подарував належні йому нежитлові приміщення XVI, XVIІІ-ХХ, загальною площею 303,9 квадратних метрів, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , а тому просив суд визнати недійним вказаний договір дарування від 30.06.2017 року, у зв`язку із тим, що вказаний договір є фіктивним, направлений на уникнення стягнення боргу за рішенням суду, договір вчинений без наміру створення правових наслідків, а є лише формальним. У судове засідання представник Позивача з`явився, позов підтримав та просив задовольнити. У судове засідання представник Відповідача [PERSON] з`явився, проти позову заперечував, просив відмовити в задоволенні позову. У судове засідання Відповідач [PERSON] не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, причини неявки не повідомила. У судове засідання третя особа не з`явилася, надана заява про розгляд справи без участі третьої особи, позовні вимоги не підтримав. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 24.03.2008 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 49.22/106/08-Сн, згідно якого банк відкриває позичальнику траншеві кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 600 000,00 грн. строком по 23.03.2018 року включно, процента ставка за кредитом складає 13,7% річних. 24.03.2008 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір № 49.22/106/1252/08, згідно якого забезпечується виконання обов`язків за кредитним договором № 49.22/106/08-Сн від 24.03.2008 року, що укладений між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] 11.01.2019 року між ПАТ «Дальта Банк» та ТОВ «ЮК ПІК» укладено договір № 1086/К купівлі-продажу майнових прав - за кредитним договором № 49.22/106/08-Сн від 24.03.2008 року, що укладений між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] 11.01.2019 року між ПАТ «Дальта Банк» та ТОВ «ЮК ПІК» укладено договір відступлення права вимоги за іпотечним договором - іпотечним договором № 49.22/106/1252/08 від 24.03.2008 року, що укладений між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] . Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 14.11.2019 року по справі № 760/21910/14-ц, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 15.07.2020 року, замінено стягувача ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника ТОВ «ЮК ПІК» у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа № 760/21910/14-ц, виданого Солом`янським районним судом м. Києва на виконання рішення суду від 18.11.2014 року у цивільній справі за позовом ПАТ «Дальта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. 21.08.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Чепурним В.М. відкрито виконавче провадження ВП № 62876418 про примусове виконання виконавчого листа № 760/21910/14-ц від 20.12.2018 року, виданого Солом`янським районним судом м. Києва, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ЮК ПІК» заборгованості за кредитним договором № 44.29/106/08-Си від 24.03.2008 року в розмірі 621 865,13 грн., судовий збір 3 654,00 грн. 30.06.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування нежилих приміщень, згідно якого дарувальник передає безоплатно у власність (дарує), а обдаровувана приймає дарунок - нежилі приміщення XVI, XVIІІ-ХХ, загальною площею 303,9 квадратних метрів, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Згідно Інформаційної довідки № 226883216 від 05.10.2020 року власником нежитлових приміщень XVI, XVIІІ-ХХ, загальною площею 303,9 квадратних метрів, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору дарування № 556 від 30.06.2017 року. Позивач просив суд визнати недійним договір дарування від 30.06.2017 року, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку із тим, що вказаний договір є фіктивним, направлений на уникнення стягнення боргу за рішенням суду, договір вчинений без наміру створення правових наслідків, а є лише формальним. Згідно ЦК України вказано, що: Ст. 202 Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Ст. 203 Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Ст. 215 Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Ст. 234 Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 Цивільного кодексу України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від цих висновків. Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Ст. 717 За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Ст. 718 Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Ст. 719 Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 ркоу вказано, що: П. 24 Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Станом на момент вчинення договору дарування судом на підставі наявних в матеріалах справи доказів не встановлено підстав, передбачених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України для недійсності вказаного правочину. Суд відзначає, що на момент вчинення договору дарування не було жодних заборон щодо реалізації свого конституційного права на розпорядження своїм же майном. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Крім того, за матеріали справи вбачається, що кредитний договір забезпечується іпотекою, вартість якої вища за розмір боргу, а тому для погашення боргу кредитор має право звернути стягнення саме на заставлене майно. Матеріали справи не містять доказів припинення іпотеки. Сторонами було вчинено всіх дій для створення правових наслідків по договору дарування - передача-прийняття дарунку, реєстрація права власності за обдаровуваним, отримання ключів від нежилих приміщень та документації. Сам по собі факт укладання договору дарування без доведення того, що договір вчинений без наміру створення правових наслідків, без доведення того, що дії сторін були направлені на фіктивний перехід права власності, не дає підстав вважати цей договір фіктивним. За ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Змістом ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України вказано, що Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, з огляду на вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю. 15.07.2021 року представником відповідача [PERSON] було заявлено про застосування строку позовної давності по даній справі. Згідно ст. 256 ЦК України Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 261 ЦК України Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст. 267 ЦК України Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Виходячи зі змісту статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосовувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Аналогічний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-381цс18. З огляду на вищевказане, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про застосування строку позовної давності, з огляду на відмову у задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог.

Outcome: dismissed