Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-12 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Свої позовні вимоги представник позивача мотивує тим, що позивач є власником зазначеного будинку, в якому [PERSON] зареєстрований, але не проживає з 2005 року по теперішній час, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію, особистих речей його в будинку немає і будинком він не цікавиться, що не дає позивачу у повній мірі розпоряджатись своїми правами та порушує його інтереси. За таких обставин, позивач вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням, в якому він проживає, у зв`язку з чим звернувся до суду з зазначеною позовною заявою. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, але від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. У разі неявки відповідача в судове засідання не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином, однак у судове засідання не з`явився. Так, судом, відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України, надсилалися судові повістки про виклик до суду за адресою місця проживання відповідача, зареєстрованого у встановленому законом порядку, однак, згідно з поштовими конвертами з судовими повістками, що повернулися до суду з довідкою відділення «Укрпошти» «адресат відсутній за вказаною адресою», що дає суду підстави вважати, що відповідач за зазначеною адресою відсутнійта свідчить про неможливість вручення відповідачу судової повістки, що, відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, в такому випадку вважається, що судовий виклик вручений відповідачу належним чином. Відповідач клопотання про розгляд справи у його відсутність до суду не подавав, про причини неявки суд не повідомляв, а також не подав відзив на позовну заяву. Суд, також, враховує, що складовим елементом права на справедливе судочинство є судовий розгляд справи упродовж розумного строку (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) від 04 листопада 1950 року та рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Світлана Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, пункт 86; «Странніков проти України» від 03 травня 2005 року, пункт 40; «Лещенко і Толюпа проти України» та «Смирнова проти України» від 08 листопада 2005 року, пункт 54, «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року, пункт 41). Суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Також, у рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Германії» від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Отже відповідач зобов`язаний добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З матеріалів справи не вбачається, що відповідач надавав суду доказів неможливості прибути в судове засідання. Суд враховує строки розгляду справи, передбачені законом, дві неявки відповідача в судове засідання без поважних причин, а також не встановлення наявності поважних причин для неявки. Також, судом вжито всіх можливих заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи, забезпечено всі процесуальні права у спосіб, передбачений ЦПК України. Виходячи з вищезазначеної практики ЄСПЛ, враховуючи зазначені обставини неявки відповідача до суду, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутність відповідача, який з 09 серпня 2021 року до ухвалення даного рішення жодного разу до суду не прибув, станом розгляду справи не цікавився, тим самим своїм процесуальним обов`язком з`явитись в судове засідання за викликом, знехтував. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідача, який не вчиняє дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи вказані факти, згоду позивача, що викладена у його заяві, суд вважає за можливе, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, суд вважає позовну заяву позивача обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із житлового законодавства, пов`язані з правом особи користуватися житловим приміщенням, в якому зареєстроване її місце проживання, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Житловим Кодексом України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Як вбачається з договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] (а.с. 15), яка діяла від свого імені та від імені [PERSON] на підставі довіреності (а.с. 14) та [PERSON] (а.с. 22), позивачем по справі, зареєстрованого в реєстрі за № 818 від 10 травня 2018 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер витягу: 123360035 від 10 травня 2018 року, технічного паспорту на житловий будинок приватного житлового фонду інвентарний № 2-350, реєстраційний № 21661719 [PERSON] , позивач по справі, є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , де зареєстрований (а.с. 6-7, 8, 9-12). Згідно паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 26 вересня 2006 року Арцизьким РВ ГУМВС України в Одеській області, довідки № 02-10/536 від 30 липня 2021 року, виданої Теплицькою сільською радою Арцизького району Одеської області, [PERSON] , позивач по справі, [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13, 16), що також підтверджується наявною в матеріалах справи відповіддю з відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області (а.с. 34, 39). Відповідно до договору про користування електричною енергією від 23 лютого 2017 року № 200200/638, довідки від 03 серпня 2021 року, виданої Арцизькою дільницею «Одеської обласної енергопостачальної компанії» № 18, довідки від 30 липня 2021 року, виданою КП «Акватік» № 89, [PERSON] , позивач по справі, є здійснює оплату за електроенергію та оплату за комунальні послуги по воді за адресою: [ADDRESS] (а.с. 20, 21, 19). Факт не проживання [PERSON] , відповідача по справі, за адресою: [ADDRESS] , підтверджується довідкою від 30 липня 2021 року № 02-10/537, виданою Теплицькою сільською радою Болградського (Арцизького) району Одеської області (а.с. 17) та актом опитування свідків від 30 липня 2021 року (а.с. 18). В судовому засіданні встановлено, що у вищевказаному будинку, який належить [PERSON] , позивачу по справі, відповідач не проживає більше шести місяців, що підтверджується вищезазначеними доказам. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд першої інстанції при вирішенні справи виносить рішення на підставі належних та допустимих доказів, досліджених в судовому засіданні відповідно до глави 3 ЦПК України. Стаття 81 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами згідно ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам, зазначеним у статтях 77-80 ЦПК України. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 4 ЖК України жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд). Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Статтею 29 Цивільного кодексу України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» Орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади також на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житлом. Відповідно до п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 265 від 7 лютого 2022 р. зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється також на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житлом. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач не проживає за вказаною адресою у будинку, який належить позивачу, більше шести місяців без поважних причин, також його відсутність понад шість місяців не відповідає випадкам, передбаченим пунктами 1-7 ч. 3 ст. 71 ЖК України, які передбачають, що право користування житловим приміщенням зберігається за відсутніми впродовж шести місяців з дня закінчення строку, вказаного у відповідному пункті. Враховуючи викладене, суд, оцінивши в сукупності всі добуті в судовому засіданні докази, прийшов до висновку про можливість визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] , у зв`язку з чим позовні вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню. На підставі ст. ст. 4, 71, 72, 150 ЖК України, ст. 29 ЦК України,

Outcome: approved