Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-12 00:00:00

18.01.2022, [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що її батьки [PERSON] , 1906 року народження та мати [PERSON] , 1912 року народження одружилися [INFO] в м. Рахів, про що в книзі реєстрації зроблено актовий запис за №67. При житті батьки побудували житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 90.77 кв.м., житловою площею 37,71 кв.м. [INFO] помер її батько [PERSON] . після його смерті спадкоємцями в рівних долях залишилися вона та її мати [PERSON] . Мати померла [INFO] . Спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] є відповідач [PERSON] . Після смерті батька, [PERSON] , вона вступила в управління спадковим майном, про що свідчить той факт що в шестимісячний строк визначений законодавством, забрала ікону, хутряну зимову шапку та інші речі належні спадкодавцю. Тому, в силу ст.529 ЦК України (в редакції 1963 року) вона є спадкоємцем першої черги і має право на спадщину після смерті свого батька в розмірі 1/2 частини спадкового майна. 16 вересня 2021 року вона звернулася до Рахівської ДНК про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак постановою №8 державного нотаріуса Рахівської ДНК, їй відмовлено у видачі свідоцтва про право власності за законом на майно, що залишилося після смерті [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю факту прийняття спадщини. На підставі наведеного, просила визнати житловий будинок [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Встановити факт, що має юридичне значення, прийняття нею спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Визнати за нею право власності на спадкове майно, що належало [PERSON] , в тому числі 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] з надвірними спорудами. Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, Марусяк М.О. від 22.03.2022 відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 19.04.2022. Надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позовну заяву. Залучено до участі у справі, Рахівську державну нотаріальну контору, місцезнаходження: м. Рахів, вул. Миру, №1, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. 06.04.2022 відповідачем [PERSON] подано відзив на позов. У відзиві відповідач [PERSON] зазначив, що його прабаба [PERSON] померла 2008 року. При житті вона склала заповіт на користь його батька [PERSON] , яким заповіла все своє майно, яке буде належити їй на день смерті, де б воно не знаходилося, а також все те на що за законом буде мати право [PERSON] . Проживаючи разом із заповідачкою, батько спадщину фактично прийняв. Вберезні 2021 року його батько помер і єдиним спадкоємцем після його смерті залишився він. Також підтверджує, що після війни, його прадід [PERSON] та прабабка [PERSON] побудували житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Йому відомо, що після смерті прадіда [PERSON] , позивачка [PERSON] , по спільній згоді з прабабкою, отримала, як спадкове майно, ікону та інші його індивідуальні речі. Він не заперечує факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті батька [PERSON] і погоджується, що їй має належати частка у спадковому майні, будинку [ADDRESS] . На підставі наведеного, просив позов [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини задовольнити. Згідний на визнання за нею права власності на 1/6 частину спадкового будинку [ADDRESS] . Ухвалою суду від 20.05.2022, підготовче провадження у справі закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні в залі Рахівського районного суду Закарпатської області за адресою: м. Рахів, вул. Карпатська, №15, Закарпатської області на 10 годину 00 хвилин, 13 липня 2022 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. 13.07.2022 представник позивача, адвокат Мандзюк І.В. подав через канцелярію суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та без участі позивача. Зменшив позовні вимоги в частині визнання за [PERSON] права власності на частку у спадковому майні. Просив визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частину спадкового будинку [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Про причину неявки суд не повідомив. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи не подавав. Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору, Рахівської державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явився. Завідуюча Рахівської ДНК, [PERSON] подала через канцелярію суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не проводилось. Дослідивши матеріали справи, взявши до уваги відзив на позов, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, приходить до наступного висновку. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що громадяни [PERSON] та [PERSON] проживали у зареєстрованому шлюбі, який між ними було укладено 09 листопада 1943 року у м. Рахів за актовим записом №67, що стверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя №00032603642 від 15.09.2021. З технічного паспорта виготовленого на замовлення [PERSON] , вбачається, що в 1954 році побудовано житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами за [ADDRESS] . Натомість, з Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно наданого КП "БТІ" рахівської районної ради №17538564 від 29.01.2008, вбачається, що [PERSON] 29.01.2008, зареєструвалаза собою в цілій частині право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Підставою для державної реєстрації права власності стало свідоцтво про право власності серії [NUMBER] від 28.01.2008 видане виконкомом Рахівської міської ради. Згідно ст.112 ЦК Української РСР, майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (чинного на день виникнення спірних правовідносин), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Тлумачення статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Відповідачем [PERSON] , як спадкоємцем [PERSON] під час розгляду справи в суді не спростовано презумпцію правового режиму спільного сумісного майна подружжя, яким являється житловий будинок з господарськими спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Більше того, у відзиві на позов, відповідач визнав, що після війни, його прадід [PERSON] та прабабка [PERSON] побудували житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Оскільки спірний будинок побудований [PERSON] та [PERSON] під час перебування у шлюбі, відповідачем цей факт визнано, суд дійшов висновку, що житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Судом встановлено, що [INFO] , у віці 70 років, помер громадянин [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 30.01.2008. Після смерті громадянина [PERSON] , відкрилася спадщина на все належне йому майно, в тому числі, і на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Спадщина за померлим [PERSON] , відкрилася [INFO] , отже цивільні правовідносини слід врегульовувати положеннями Розділу VІІ Спадкове право ЦК УРСР (в редакції 1963 року). У відповідності до частин 1,2 статті 524 ЦК УРСР (в ред.1963 р.) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. У відповідності до ч.1 ст.529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги за законом були його дочка, позивач по справі [PERSON] та дружина [PERSON] . Згідно ст.ст.548, 549 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. При цьому, в юридичній літературі того часу допускалась можливість фактичного вступу в управління спадковим майном шляхом проживанням в тому ж приміщенні та користування тими ж предметами, що раніше належали спадкодавцеві. Під фактичним вступом у володіння спадковим майном розуміються будь-які дії спадкоємця з управління, розпорядження і використання майна, підтримання його в належному стані, сплати податків, страхових внесків, інших платежів, здійснення за рахунок спадкового майна витрат, погашення боргів спадкодавця та інше. Причому цей перелік не є вичерпним. З матеріалів справи, судом встановлено та визнано відповідачем, що спадкоємець за законом, позивач [PERSON] прийняла спадщину після смерті батька, [PERSON] , шляхом безпосереднього вступу в оперативне управління та володіння спадковим майном, зокрема, в шестимісячний строк після смерті батька забрала ікону, хутряну зимову шапку та інші речі належні спадкодавцеві. Звернення позивача до суду з вимогою визнання права власності на спадкове майно зумовлене порушенням її права на отримання власності в порядку спадкування згідно відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в її користь, в зв`язку з оформленням мамою позивача, [PERSON] за собою права власності в цілій частині на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . У заяві про зменшення позовних вимог, представник позивача просить визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частину спадкового будинку [ADDRESS] . Відповідач у відзиві на позов поданому 04.04.2020, визнав позовні вимоги в частині визнання за позивачкою [PERSON] права власності на 1/6 частину спадкового будинку [ADDRESS] . Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно вимог ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Таким чином, враховуючи, що позивач по справі є спадкоємцем першої черги за законом, вона прийняла спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] , відповідачем позов визнаний, суд приходить до висновку що зменшені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Питання про відшкодування судових витрат позивачем не ставилося.

Outcome: approved