Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-05 00:00:00

26.08.2021 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання наймачем квартири та зобов`язання змінити договір найму квартири, у якому просить визнати її наймачем квартири [ADDRESS] та зобов`язати відповідача змінити раніше укладений договір найму квартири [ADDRESS] шляхом зміни попереднього наймача квартири [PERSON] , який помер [INFO] , на позивачку. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 16.02.2021 року позивачка звернулась до відповідача з заявою щодо зміни наймача квартири [ADDRESS] . Копія зазначеної заяви не зберіглась та наявна у відповідача. 11 березня 2021 року позивач звернулась до відповідача з заявою в якій просила долучити до раніше поданої заяви документи, що підтверджують родинні зв`язки позивача з особою наймачем квартири. Листом від 22 березня 2021 року №203/45-1144 відповідач повідомив позивача про те, що з поданих позивачем документів не вбачається документів, що підтверджують родинні зв`язки позивача з наймачем квартири - [PERSON] , у зв`язку з чим позивачу було відмовлено у зміні договору найму та переведенні особового рахунку. У зв`язку з виникненням обставин щодо необхідності зміни договору квартири, з урахуванням того, викладена відповідачем у Листі відмова не узгоджується з нормами діючого законодавства, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. 04.11.1963 року Виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів на підставі Рішення виконкому Дарницької районної ради від 02 листопада 1963 року №742 [PERSON] видано Ордер №108895 на жиле приміщення. У відповідності до Ордеру видано його відносно квартири [ADDRESS] , загальною площею 30,50 кв.м. на родину, яка складається з п`яти осіб, зокрема: [PERSON] , [PERSON] (дружина), [PERSON] (дочка), [PERSON] (син) та [PERSON] (дочка дружини). Згідно пункту 11 Розпорядження Деснянської районної державної адміністрації м. Києва від 04.12.2002 року №1357 розглянувши заяви громадян про зміну договору найму жилих приміщень та пропозиції подані районною житловою комісією, відповідно до статей 63, 104-106 Житлового кодексу України ухвалено серед іншого згідно пункту 11 дозволити ЖРЕО №415 змінити договір найму на двокімнатну квартиру [ADDRESS] та укласти його з [PERSON] , складом сім`ї із чотирьох осіб, у зв`язку зі смертю квартиронаймача [PERSON] . При цьому, [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, видане 09 серпня 2018 року Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві серії [NUMBER] . У квартирі станом на день подання цієї позовної заяви зареєстрована та проживає позивач, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 25.02.2019 року №37628555, видана Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА. Позивач фактично проживає у квартирі починаючи з початку 2017 року, вели спільне господарство з померлим [PERSON] , що може бути підтверджено, показаннями свідків, серед яких: [PERSON] (батько позивача); [PERSON] (матір позивача). Також даними свідками можуть бути підтверджені обставини того, що позивач члени її родини виключно власними силами утримують квартиру, забезпечують належне утримання та обслуговування внутрішньобудинкових комунікацій квартири, сплачують комунальні платежі за квартиру, тощо. Водночас, обставини того, що позивач дійсно є членом родини [PERSON] підтверджується наступним. У відповідності до Свідоцтва про народження позивача, батьками позивачки є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до Свідоцтва про одруження від 22 вересня 2000 року, між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, після укладення якого дружині присвоєно прізвище « [PERSON] ». Згідно Свідоцтва про народження, [PERSON] народилася [INFO] , а батьками останньої є [PERSON] та [PERSON] . Померла [PERSON] [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть. У відповідності до Свідоцтва про народження [PERSON] , батьками останньої є [PERSON] та [PERSON] . Окрім того з згідно Витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 11 березня 2021 року, у [PERSON] та [PERSON] крім [PERSON] була ще одна дитина - [PERSON] , [INFO] . Тобто, [PERSON] , який на разі вважається поточним наймачем квартири є рідним братом [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] , донькою якої є позивачка. Таким чином, [PERSON] є двоюрідним дідом позивача. Після смерті основного квартиронаймача - [PERSON] , який є рідним братом баби позивача, позивач залишилася єдиним повнолітнім фактичним основним квартиронаймачем квартири, оскільки фактично виконує обов`язки основного квартиронаймача зокрема щодо оплати за комунальні послуги (ст. 67 ЖК УРСР). Позивач самостійно здійснює утримання квартири, систематично оплачує квартплату та комунальні послуги. Фактична оплата позивачем та членами її родини комунальних послуг щодо квартири підтверджується Листом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 10 серпня 2021 року та від 11 серпня 2021 року. Позивачка посилається на положення ст.ст. 5, 9, 18, 51, 58, 61, 63, 64, 65, 106 ЖК УРСР, ст. 47 Конституції України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зазначає, що рішенням ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» №58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 9 Постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 Постанови від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Під час розгляду цивільної справи № 6-60цсІ2 Верховний Суд України сформулював правову позицію, згідно з якою роз`яснив, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (чч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Позивачка вказує, що між нею та померлим [PERSON] спорів з приводу вселення та користування квартирою не виникало. Позивач фактично проживає у квартирі починаючи з початку 2017 року, іншого житла позивач не має. Власний дохід, в тому числі дохід членів своєї родини спрямовується передусім на погашення заборгованості за комунальними послугами по квартирі, яка виникла до фактичного вселення позивача до квартири. Позивачка посилається на положення ст. 48 Конституції України, ст.ст. 29, 824 ЦК України та зазначає, що з урахуванням того, що позивач є членом сім`ї померлого наймача ( [PERSON] ), після смерті якого продовжує проживати в займаній квартирі, в яке вселилася на законних підставах, позивач однозначно має законне право на визнання її наймачем квартири за раніше укладеним договором найму жилого приміщення, замість попереднього наймача [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного житла та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» від 18 листопада 2004 року, заява №58255/00). У пункті 36 вказаного рішення Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом ст. 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 ст. 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення позивача з відповідного житла або так само втрата позивачем права на користування ним є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Відтак, позивач вважає належним захистом порушених прав визнання її наймачем квартири та зобов`язання відповідача змінити договір найму квартири, шляхом заміни попереднього наймача квартири [PERSON] , який помер [INFO] , на позивача. Ухвалою суду від 30.08.2021 року відкрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 27.10.2021 року задоволено заяву представника позивача про виклик в судове засідання свідків. Ухвалою суду від 02.12.2021 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 08.10.2021 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи у справі зі змісту яких вбачається, що третя особа просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що спірна квартира перебуває в комунальній власності Київської міської ради та знаходиться на балансі відповідача на підставі розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 13.02.2015 року №61 «Про організаційно-правові заходи, пов`язані з виконанням рішення Київради від 09.10.2014 №270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунального господарства міста Києва». Ордер на спірну квартиру був виданий 04.11.1963 року Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Дарницької районної ради від 02.11.1963 року №742 [PERSON] на сім`ю з 5-ти осіб: [PERSON] (дружина), [PERSON] (дочка), [PERSON] (син), [PERSON] (дочка дружини). Згідно витягу з розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 04.12.2002 року №1357 було змінено договір найму у зв`язку зі смертю квартиронаймача [PERSON] на кв. [ADDRESS] та укладено з [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] . Позивачка була зареєстрована у спірній квартирі після смерті наймача з 25.02.2019 року. Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва станом на 05.02.2021 року у спірній квартирі ніхто не зареєстрований. Посилаючись на положення ст.ст. 64, 103, 106 ЖК УРСР третя особа зазначає, що оскільки позивачка не є членом сім`ї наймача, постійно із ним у спірній квартирі не проживала, не вела спільне господарство, відсутні підстави для задоволення позову про визнання позивачки наймачем квартири за раніше укладеним договором найму. 12.10.2021 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає звалених до нього позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що розпорядженням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 13.02.2015 року №61 «Про організаційно-правові заходи, пов`язані з виконанням рішення Київради від 09.10.2014 року №270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» з 16.02.2015 року за відповідачем закріплено на праві господарського відання об`єкти житлового та нежитлового фонду територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, зокрема, житловий будинок [ADDRESS] . Будинок [ADDRESS] , у тому числі кв. [ADDRESS] , належать до комунальної власності територіальної громади м. Києва та закріплені на праві господарського відання за відповідачем, у зв`язку із чим на підприємство покладено обов`язок контролю додержання громадянами Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків. Ордер на спірну квартиру було видано 04.11.1963 року Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Дарницької районної ради від 02.11.1963 року №742 [PERSON] на сім`ю з 5-ти осіб: він, [PERSON] (дружина), [PERSON] (дочка), [PERSON] (син), [PERSON] (дочка дружини). Згідно витягу з розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 04.12.2002 року №1357 було змінено договір найму у зв`язку зі смертю квартиронаймача [PERSON] на кв. [ADDRESS] та укладено з [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] . Позивачка була зареєстрована разом зі своєю матір`ю [PERSON] з 17.07.2003 року по 24.02.2019 року в кв. [ADDRESS] . У спірній квартирі позивачка була зареєстрована після смерті наймача квартири з 25.02.2019 року. Посилаючись на положення ст.ст. 64, 103, 106 ЖК УРСР відповідач вказує, що в матеріалах справи відсутні докази про те, що позивачка була членом сім`ї покійного наймача, постійно проживала із ним у спірній квартирі, вела спільне господарство. Посилання позивача на положення ст.ст. 58, 64, 65 ЖК УРСР відповідач вважає безпідставними, оскільки відсутні докази дотримання встановленого законом порядку вселення в жиле приміщення та виконання обов`язку по утриманню житлового приміщення. Як свідчить довідка централізованої бухгалтерії КП від 06.10.2021 року позивачка почала приймати участь в утриманні житлового фонду комунальної власності територіальної громади м. Києва тільки з серпня 2019 року. Також відповідач зазначає, що діючим житловим законодавством не передбачено визнання особи «членом сім`ї наймача» та вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову про визнання позивача наймачем квартири за раніше укладеним договором найму. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що він є батьком позивачки і його донька проживала і продовжує проживати у спірній квартирі. У спірній квартирі позивачка проживала зі своєю бабусею та двоюрідним, який був квартиронаймачем. Вони проживали разом, вели спільне господарство, позивачка опікувалась стареньким, разом зі своїми батьками проводила ремонт у квартирі. Позивачка почала проживати у спірній квартирі десь з початку 2017 року. Бабуся та дідусь були старенькими, тому позивачка у них жила та допомагала їм. Зареєстрована позивачка була у спірній квартирі коли вже досягла повноліття, оскільки до цього часу провести реєстрацію складно. У позивачки були нормальні стосунки з наймачем та його сестрою. На теперішній час лише позивачка проживає у спірній квартирі, на скільки відомо свідку у наймача інших родичів не було. Свідок вказує, що саме його родина поховала бабусю та дідуся і на теперішній час всі разом утримують квартиру. За кошти родини змінено сантехніку, замки і безпосередньо позивачка цим також займалась. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що позивачка є її донькою і остання з 2017 року проживала у спірній квартирі разом з [PERSON] , вони вели спільне господарство, позивачка допомагала дідусю, відвідувала його у лікарні, всі разом сплачували комунальні послуги та робили косметичний ремонт у квартирі. Наймач був двоюрідним дідом позивачки, у них були добрі відносини і сам наймач був за те, щоб позивачка проживала разом з ним. Чи були у померлого інші родичі свідку не відомо, за життя померлий про наявність у нього таких родичів не казав. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що на спірну квартиру був виданий ордер, потім змінений договір найму квартири у зв`язку зі смертю попереднього наймача і останній наймач квартири також помер у 2018 році. Представник вказує, що позивачка з 2017 року проживала із наймачем квартири [PERSON] , вела із ним спільне господарство, виконувала його доручення та дбала про нього. Померлий квартиронаймач був двоюрідним дідом позивачки. Оскільки за життя квартиронаймача позивачка не була зареєстрована у житлі, вона була вимушена звернутись до суду із цим позовом. Представник зазначає, що наявних у матеріалах справи доказів, а також показів свідків достатньо для задоволення позову, а відсутність реєстрації у квартирі на час смерті наймача не означає, що позивачка вселилась у квартиру без його дозволу. Також представник вважає, що той факт, що позивачка була неповнолітньою не означає, що вона не могла вести з наймачем спільне господарство. На думку представника, факт проживання є доведеним. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просить відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві, а також додатково пояснила суду, що свідки у справі є близькими родичами позивачки і відповідно зацікавлені у результаті розгляду справи, натомість якщо б позивачка дійсно проживала у спірній квартирі, то свідками такого проживання мали б бути сусіди. У 2017 році позивачці було 16 років, тож не зрозуміло як батьки відпустили її проживати із стареньким дідом, а також не зрозуміло, як у такому віці непрацююча дитина могла вести з наймачем спільне господарство, будь-що купувати, у тому числі і ліки для дідуся. Крім того, представниця вказує, що оплата комунальних послуг за спірною квартирою розпочалась вже після смерті наймача та проведення реєстрації місця проживання позивачки у зазначеній квартирі. Представник вважає, що стороною позивача не доведено того, що позивачка була членом сім`ї наймача, не підтверджено дотримання встановленого законом порядку вселення, а також порушено порядок проведення реєстрації позивачки у спірній квартирі. Представник наголошує, що «член сім`ї» і «родинні відносини» у даному випадку є різними поняттями. У ст. 64 ЖК УРСР використано термін «інші особи», але стороною позивача не доведено, що позивачка була членом сім`ї наймача, вела із ним спільне господарство, як і не доведено, що позивачка взагалі проживала у спірній квартирі до смерті наймача. На думку представника, позивачка вселилась до квартири вже після смерті наймача. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечує проти задоволення позову та зазначає, що позивачка не могла бути членом сім`ї наймача, адже вона була неповнолітньою, тож її сім`я це її батьки. Також представник вважає, що будучи неповнолітньою позивачка не могла вести спільного господарства з наймачем квартири. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, покази свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 04.11.1963 року Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Дарницької районної ради від 02.11.1963 року №742 [PERSON] був виданий ордер на житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] на сім`ю з 5-ти осіб: він, [PERSON] (дружина), [PERSON] (дочка), [PERSON] (син), [PERSON] (дочка дружини). За змістом Витягу з розпорядження Дніпровської районної державної адміністрації м. Києва №1357 від 04.12.2002 року, дозволено ЖРЕО №415 змінити договір найму на кв. [ADDRESS] та укласти його з гр. [PERSON] , складом сім`ї із чотирьох осіб, у зв`язку зі смертю квартиронаймача [PERSON] . Згідно наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про смерть, [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до наявної в матеріалах справи копії паспорту позивачки, остання народилась [INFO] . Місце проживання позивачки зареєстроване за адресою: [ADDRESS] з 25.02.2019 року і у вказаній квартирі станом на 05.02.2021 року окрім самої позивачки ніхто не зареєстрований, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання від 25.02.2019 року та Витягом з реєстру територіальної громади м. Києва від 05.02.2021 року. Відповідно до заяви позивача від 11.03.2021 року на адресу керівника підприємства відповідача, позивачка просила додати до справи про переведення на її ім`я особового рахунку на кв. [ADDRESS] витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження попереднього квартиронаймача [PERSON] . У своєму листі від 22.03.2021 року відповідач зазначив, що підприємством розглянуто заяву позивача від 16.02.2021 року та встановлено, що згідно з поданими документами в кв. [ADDRESS] зареєстрована лише позивачка, однак остання не надала документів, що підтверджують її родинні зв`язки з наймачем [PERSON] , тому у підприємства відсутні підстави для зміни договору найму та переведення особового рахунку. [INFO] народилась [PERSON] і її батьками є: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. 22.02.2000 року одружились [PERSON] і [PERSON] , прізвище чоловіка та жінки після реєстраціє шлюбу - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про одруження [INFO] народилась [PERSON] і її батьками є: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Згідно наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про народження [PERSON] народилась [INFO] і її батьками були: [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст.ст. 126, 133, 135 СК України, [INFO] народився [PERSON] , батьками якого були [PERSON] та [PERSON] . За змістом наявної в матеріалах справи довідки АТ КБ «Приватбанк» від 10.08.2021 року, [PERSON] здійснював платежі зі сплати комунальних послуг в період з 17.12.2018 року по 14.04.202021 року. За змістом наявної в матеріалах справи довідки АТ КБ «Приватбанк» від 11.08.2021 року, [PERSON] здійснювала платежі зі сплати комунальних послуг в період з 21.01.2021 року по 06.08.202021 року. Із довідки про нарахування та сплату по особовому рахунку № [NUMBER] ( [PERSON] ) за період з 01.07.2018 року по 01.11.2021 року вбачається, що оплати за цей період проводились не регулярно, борг на початок періоду становив 312,42 грн., а на кінець періоду 1177,18 грн. За змістом розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 13.02.2015 року №61 «Про організаційно-правові заходи, пов`язані з виконанням рішення Київради від 09.10.2014 №270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством м. Києва» вирішено закріпити з 16.02.2015 року на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» об`єкти житлового і нежитлового фонду територіальної громади м. Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, та елементи зовнішнього благоустрою згідно з додатками 1, 2, 3. Під номером 24 Акту приймання-передачі житлових будинків, які передаються безоплатно на праві господарського відання на баланс КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» значиться будинок [ADDRESS] . Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно зі статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64 та 65 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до частин першої, другої статті 106 ЖК Української PCP повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Згідно із пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням Отже, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, якою є тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі №6-60цс12 сформульовано такі висновки: у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України). Водночас під час вирішення відповідної категорії спорів, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. Оцінивши подані сторонами докази та встановивши характер спірних правовідносин, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем факту його вселення у спірне приміщення в установленому законом порядку та постійного проживання з попереднім наймачем квартири, а також того, що спірне приміщення було постійним місцем його проживання. Відповідно до статті 99 ЖК України піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. Верховний Суд у постановах від 28 липня 2020 року у справі № 759/17953/15-ц (провадження № 61-18718св19) та від 04 листопада 2020 року у справі № 641/2970/17 (провадження № 61-3921св19) дійшов висновку, що особи, які вселились в квартиру з метою здійснення догляду за хворими родичами, є тимчасовими мешканцями і самостійного права користування житлом не набувають. Поряд із цим, допитані в судовому засіданні свідки надали суду, зокрема, свідчення про те, що баба та двоюрідний дід позивачки були старенькими, тому позивачка проживала із ними, опікувалась та допомагала їм, відвідувала наймача в лікарні. У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 759/9229/19 (провадження № 61-11242св20) Верховний Суд зазначив, що належними та допустимими доказами для встановлення факту спільного проживання є, зокрема, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків, інших обставин, які засвідчують реальність спільного проживання. У даній справі позивачем не доведено факту вселення у спірне житло у встановленому законом порядку та постійного проживання із [PERSON] як члена його сім`ї й ведення ними спільного господарства. Підтвердження позовних вимог доказами у даному спорі базується виключно на показах свідків, які є батьками позивачки, та поданих довідках про сплату комунальних послуг батьками позивачки, але в період вже після смерті квартиронаймача. Матеріали справи не містять доказів того, що позивачка вселилась в спірну квартиру як член сім`ї [PERSON] , та за наявності на це його згоди, а підтвердження згоди наймача на вселення і постійне проживання позивача як члена сім`ї наймача базується лише на показах свідків, що не є достатніми доказами для висновку про дійсну наявність таких обставин. Крім того, вбачається, що станом на початок 2017 року (дата яку визначає позивач у своїй позовній заяві, як дату початку проживання) була живою сестра квартиронаймача [PERSON] (померла [INFO] ), при цьому матеріали справи не містять доказів надання вказаною особою своєї письмової згоди на вселення позивачки, як це передбачено ч. 1 ст. 65 ЖК УРСР і за матеріалами справи не встановлено безспірності висловлювання нею такої згоди у інший спосіб. Також суд приймає до уваги, що за твердженням сторони позивача, позивачка стала проживати у спірній квартирі з початку 2017 року, тож до своєї смерті у серпні 2018 року наймач мав можливість зареєструвати позивачку в квартирі, однак цього не зробив. При цьому, суд відкидає показання свідка про те, що реєстрацію неповнолітньої особи складно провести, оскільки неповноліття не є непереборною обставиною за наявності волі та прикладення необхідних зусиль для дотримання вимог закону. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та, у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Зокрема, згідно із рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, друга статті 89 ЦПК України). У цій справі встановлено, що спірна квартира відноситься до комунальної власності та закріплена за відповідачем на праві господарського відання. Попередній квартиронаймач спірного жилого приміщення помер у 2018 році, при цьому сторона позивача не надала належних, допустимих та достовірних доказів як самого факту вселення позивачки до спірної квартири на початку 2017 року, так і правомірності такого вселення, а також відсутні відомості на підтвердження ведення позивачем із попереднім квартиронаймачем спільного господарства. Доводи позову про те, що тривалий час проживання позивачки у спірному житлі є достатньою підставою для того, щоб вважати це житло належним їй у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також про те, що її виселення із спірного житла є невиправданим втручанням у її приватну сферу, порушенням прав на повагу до житла є необґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів обставин вселення. Приймаючи рішення про відмову у позові, судом враховано правові висновки викладені у постановах Верховного суду від 18.05.2022 року у справі №463/2277/20, від 16.05.2022 року у справі №686/11492/19, та від 29.06.2022 року у справі №569/21867/19. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed