Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-10 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що їй належить на праві власності квартира за адресою: [ADDRESS] . У 1998 році на прохання відповідача батьки позивача, як її законні представники, дозволили [PERSON] зареєструватися у спірній квартирі та проживати там до досягнення їхньою донькою повноліття. Позивач у травні 2021 році повідомила про свій намір самостійно проживати у спірній квартирі, проте відповідач відмовилася знятися з реєстраційного обліку та виїхати з квартири. Таким чином відповідач самовільно займає належну позивачу квартиру та безпідставно в ній проживає. Тому просить, визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач позов підтримали позивачка та її представник. Відповідач позов не визнала, подала письмовий відзив, в якому зазначила, що у 1997 році її батько, дідусь позивача, продав спадкове майно та вирішив вкласти виручені кошти в нерухомість. На сімейній нараді було вирішено квартиру оформити на позивача, а фактично там проживати мала відповідач. Після купівлі квартири, відповідач на законних підставах заселилася до спірної квартири, у 2003 році зареєструвалася в ній. Протягом 23 років проживає за вказаною адресою, несе витрати по утриманню житла, сплачує комунальні послуги. Не має іншого житла для проживання. Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми від 14 вересня 2021 року залишено позов без руху. Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми від 4 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 1 листопада 2021 року. Протокольною ухвалою головуючого від 1 листопада 2021 року відкладено судове засідання до 6 грудня 2021 року за клопотанням представника відповідача.. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 6 грудня 2021 року призначено справу до судового розгляду на 21 січня 2022 року. Протокольною ухвалою головуючого від 21 січня 2022 року оголошено перерву в судовому засіданні до 17 лютого 2022 року для виклику свідків. Протокольною ухвалою головуючого від 17 лютого 2022 року відкладено розгляд справи до 7 квітня 2022 року за клопотанням представника позивача. З 24 лютого 2022 року справу знято з розгляду. З 2 травня 2022 року провадження у справі поновлено, призначено судове засідання на 14 червня 2022 року. 14 червня 2022 року відкладено розгляд справи до 8 липня 2022 року у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з копії договору купівлі-продажу, витягу про державну реєстрацію прав, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (а.с.11-15). [PERSON] після укладення шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.32). В спірній квартирі фактично проживає та зареєстрована [PERSON] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї №14.03-08/57492 від 16 березня 2020 року (а.с.19). Як вбачається з копій квитанцій відповідачем здійснюється оплата комунальних послуг, які надаються за адресою: [ADDRESS] (а.с.75-78). В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що кошти на спірну квартиру давав він доньці, а син оформив договір на онуку. Відповідач в квартирі проживає з 1997 року, оскільки квартира придбавалася саме для неї. Після закінчення навчання онука в спірній квартирі не проживала. Свідок [PERSON] , яка являється сусідкою відповідача, пояснила, що сторони проживали разом з 2005 року в період навчання позивача. На даний час позивачка не проживає, оскільки вийшла заміж та переїхала. Свідок [PERSON] , яка являється рідною сестрою відповідача, пояснила, що батько продав спадщину та придбав сестрі квартиру. Зі слів матері знає, що вирішили придбати квартиру на батька. Відповідач проживає в спірній квартирі з моменту придбання. Позивачка проживала в квартирі під час навчання, між ними були гарні стосунки. За квартиру при її придбанні платив батько відповідача. Свідок [PERSON] , який являється сусідом відповідача, пояснив, що сторони проживали разом з 2005 по 2008 роки. Свідок [PERSON] , який є батьком позивачки, пояснив, що спірне житло було придбане ним за власні кошти для проживання доьки. Відповідачка заселилася в квартиру з його згоди, зареєстрована в ній була також з дозволу органу опіки та піклування на його прохання. Між ним та відповідачкою була домовленість про її проживання в спірному житлі до повнолітння позивачки, але відповідачка добровільно відмовилася виселитися з квартири. Позивач одночасно ставить питання про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування спірною квартирою, не наводячи жодних підстав для цього, та разом з цим просить виселити [PERSON] зі спірного житла. В обгрунтування своєї позиції посилається на те, що відповідач самовільно займає належну позивачу квартиру та безпідставно проживає в ній, тим самим порушуючи її права та законні інтереси як власника користуватися, володіти та розпоряджатися своїм майном, при цьому посилається на ст. 64, 150, 156 ЖК України. Як пояснили сторони та свідки, відповідачка заселилася до спірного приміщення не самовільно, а з дозволу законних представників позивачки, реєстрація її у спірному житлі відбулася за клопотанням законного представника позивача, що він підтвердив в судовому засіданні.. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Згідно ч.ч. 4, 5 ст.\~9\~ЖК України ніхто не може бути виселений з займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян і прав державних і громадських організацій. Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8\~Європейської Конвенції\~з прав\~людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). В контексті вищезазначених положень, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п.2ст.8 ЄКПЛ, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене з погляду пропорційності у контексті відповідних принципів ст.8 Конвенції. Виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло, внаслідок яких відповідач може втратити не лише право на користування житлом, а й позбутися такого права взагалі та стати безхатченком. Відповідач вселився у спірну\~\~квартиру як член сім`ї власника, з дозволу законних представників позивача, а отже не є таким, що самоправно вселився до жилого приміщення, тому підстави для його виселення відсутні. Такої ж правової позиції\~\~дійшов Верховний Суд у постанові № 214/3899/17 від 20 січня 2021 року. Згідно з ч. 1 ст.\~12\~ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 1 ст.\~13\~ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст.\~81\~ЦПК встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необгрунтованість позовних вимог та відмову в їх задоволенні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed