Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовано тим, що в період з 2011 року по 2017 рік позивач проживала однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу. В період перебування у фактичних шлюбних відносинах у них народився син [PERSON] , [INFO] . Після фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачем, син залишився проживати разом з позивачем. В подальшому, рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 15.07.2020 року у справі №399/113/20 позов [PERSON] до [PERSON] про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною було задоволено частково та визначено способи участі [PERSON] , відповідача у справі, у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною, зокрема, побачення в період шкільних канікул, а саме літніх (липень, серпень) - 45 календарних днів. Зазначене рішення суду відповідачем не виконується, оскільки у черговий раз, коли [PERSON] ,взяв сина [PERSON] на час літніх канікул, у липні 2021 року, після спливу 45 днів, дитина повернута їй не була, і наразі вона навіть не знає про місце перебування сина. На телефонні дзвінки відповідач не відповідає, повідомлення у месенджерах залишаються не переглянутими, тобто, відповідач будь-які спроби позивача зв`язатися із сином ігнорує та дитину не повертає. Крім того, зазначає, що 01.09.2021 року син [PERSON] не пішов до школи у м. Гайсин, вважає, що таким чином зірвано навчальний процес дитини у 2021 році. Позивач хвилюється за свого сина, оскільки дитина наразі перебуває під негативним впливом батька, школу не відвідує, не займається спортом, належним чином не харчується. За фактом неповернення дитини батьком та невиконання ним рішення суду, позивач звернулася із відповідною заявою до Онуфріївського відділення поліції Олександрійського відділу поліції, в цей день наряд поліції разом із органом опіки та піклування виїхали до зареєстрованого місця проживання відповідача, задля відібрання дитини, в тім дома ні позивача, ні дитини не було. Оскільки спроби повернути дитину виявилися безрезультатними, вказане стало приводом для звернення до суду для захисту своїх прав на підставі ст. 162 СК України. Ухвалою суду від 21.09.2021 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с.24 т.1). 18.10.2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с.62-122, 59 т.1). Ухвалою суду від 27.10.2021 року встановлено процесуальні строки для подачі заяв по суті справи. 04.11.2021 року надійшла відповідь на відзив (а.с.149-156 т.1). Ухвалою суду від 16.11.2021 року відмовлено у прийнятті заяви [PERSON] про збільшення позовних вимог у даній цивільній справі (а.с.191-194 т.1). Ухвалою суду від 16.11.2021 року продовжено строк підготовчого провадження у даній справі на тридцять днів (а.с.195-197 т.1). Ухвалою суду від 24.05.2022 року відмовлено у прийнятті заяви про зміну предмета позову (а.с.154-156 т.2). Ухвалою суду від 24.05.2022 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.157-158 т.2). Протокольною ухвалою суду від 15.07.2022 року задоволено клопотання представника позивача про часткову відмову від заяви про виклик свідків. Протокольною ухвалою суду від 16.07.2022 року задоволено клопотання представника позивача про відсутність згоди позивача на демонстрацію відеозапису та його дослідження судом (в порядку ч.1 ст. 238 ЦПК країни). Ухвалою суду від 15.07.2022 року повернуто [PERSON] з державного бюджету сплачений судовий збір при поданні заяви про збільшення позовних вимог. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, що зазначені у позові, просили їх задовольнити. Представник позивача зазначив, що дитина в силу закону проживала з матір`ю, а тому в силу ст. ст. 160, 162 СК України вважає, що дитини повинна бути повернута матері за її місцем проживання у м. Гайсин. Позивач зазначила, що батько дитини негативно впливає на дитину, позбавляє його спілкування з рідними, дитина не має друзів, грається сам у дворі, коли батько вдома, то син з матір`ю не спілкується, а коли сам у дворі, то спілкується з матір`ю по телефону, а тому просила позов задовольнити. Представник третьої особи в судовому засіданні пояснила, що рішенням Онуфріївського районного суду від 15.07.2020 року визначено дні спілкування батька з сином, згідно з яким, батько повинен був повернути дитину матері до початку навчального року, наголосила, що рішення суду є обов`язковим до виконання. Відповідач рішення суду не виконав та не повернув дитину матері. Дитина приступила до навчання у школі в смт Павлиш 30.11.2021 року. Вважала, що позовні вимоги можливо задовольнити. Відповідач та її представник заперечили щодо задоволення позовних вимог з підстав, що зазначені у відзиві на позов, просили відмовити у позові повністю. Представник відповідача зазначила, що у дитини сталий зв`язок у смт Онуфріївка. Але позивач самостійно змінила місце проживання дитини та повідомила відповідачу, що стосунки розірвано. Після чого відповідач шукав дитину. Позивач робила аморальний образ батька, але у останнього сильний емоційний зв`язок з батьком. З посиланням на правову позицію ВП ВС від 29.05.2019 року у справі №357/17852/15-ц, провадження № 14-199цс19, зауважила, що ст. 162 СК України до правовідносин, що складися не підлягає застосуванню, оскільки рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю, відсутнє. Та, наголосила на рівності прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Заперечила пояснення третьої особи, та зазначила, що відповідач вживав усіх заходів до того, щоб син якомога швидше пішов до школи в смт Павлиш, вдалося це лише 30.11.2021 року. Враховуючи карантинні обмеження та навчання дітей он-лайн, зазначила, що не лише син відповідача став гірше навчатися, проте, домашнє завдання завжди виконане. Вважає, що саме позивач винна у тому, що дитина пішла до школди лише 30.11.2021 року, оскільки саме позивач чинила перепони у видачі школою у м. Гайсин документів. Зазначила, що дитина під наглядом люблячого батька, який поважає дитину та його індивідуальність. Свідок [PERSON] суду надала наступні показання, зокрема, що їй відомо, що відповідач забрав дитину і не віддає її матері, і що дитина не хоче спілкуватися з матір`ю. Зазначила, що за час спільного сімейного проживання сторін, забезпечувала сім`ю позивач, відповідач ніде не працював, почав вживати алкогольні напої. Останні два роки свідок не спілкується із відповідачем, оскільки не бачила його так як останній проживає в смт Павлиш. Заслухавши в судовому засіданні учасників справи та їх представників, покази свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, ч. ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Звертаючись до суду позивач просила захистити її порушене право з підстав, передбачених ст. 162 СК України. Відповідно до ч.1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 142 СК України діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 162 СК України, на підставі якої позивач звертається до суду з даним позовом, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала. Судом встановлено, що у період з 2011 року по 2017 рік сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в смт Онуфріївка та від перебування у фактичних шлюбних відносинах сторони мають спільну дитину, сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Онуфріївським РВ ДРАЦС ГТУЮ у Кіровоградській області від 14.11.2018 року (а.с.67 т.1). Після припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами, син залишився проживати разом з матір`ю. Відповідно до копії рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 15.07.2020 року позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа служба у справах дітей Гайсинської міської ради, про визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з дитиною задоволено частково. Зокрема, визначено такий спосіб участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , - побачення в період шкільних канікул, а саме літніх (липень-серпень) - 45 календарних днів, без присутності матері, з виїздом до місця проживання батька, з обов`язковим здійсненням батьком супроводу дитини з місця його проживання та повернення дитини за місцем її проживання. Рішення набрало законної сили 18.08.2020 року (а.с.8-14 т.1). Відповідно до акта про факт передачі малолітнього [PERSON] від 14.09.2021 року судом встановлено, що при знаходженні біля домоволодіння гр. [PERSON] , [ADDRESS] , та голосному проханні до жителів домоволодіння вийти до членів комісії, з будинку та двору ніхто не вийшов. Після чого, гр. [PERSON] здійснено телефонний дзвінок за номером телефону в ході якого гр. [PERSON] повідомив, що він не бажає виконувати рішення суду та повертати малолітнього [PERSON] до матері (а.с.20 т.1). Із копії договору купівлі-продажу житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями від 26.02.2021 року судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за [ADDRESS] (а.с.68-72 т.1). Судом встановлено, що відповідачем у справі вживалися заходи щодо переведення дитини до школи в смт Павлиш (а.с.103-120 т.1). Також судом встановлено, що [PERSON] переведений до школи в смт Павлиш 30.11.2021 року. Судом встановлено, що відповідач, у відповідності до вищезазначеного рішення суду, взяв від матері дитину на літні канікули 20.07.2021 року та не повернув дитину до матері до 31.08.2021 року, оскільки дитина виявила бажання проживати з батьком в [ADDRESS] та проживає з батьком і на даний час. Відповідачем вживалися заходи щодо своєчасного переведення дитини у школу в смт Павлиш, що відбулося 30.11.2021 року. Станом на 20.07.2021 року дитина проживала разом з матір`ю у м. Гайсин Вінницької області. Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до абз. 1 ч.1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Судом встановлено, що місце проживання дитини з одним із батьків не визначалося ні в судовому порядку, ні органом опіки та піклування. Положення ст. 162 СК України покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі закону або рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання, разом з тим, місце проживання малолітньої дитини із матір`ю не було попередньо визначено органом опіки та піклування або судом. У правових позиціях, викладених у постановах КЦС Верховного Суду від 20.11.2019 у справі № 201/17854/16-ц, від 26.11.2019 у справі № 241/402/19, від 03.07.2019 у справі № 757/68957/17-ц), зазначено, якщо місце проживання дитини не було попередньо визначено органом опіки та піклування або судом, вимоги про відібрання дитини на підставі статті 162 СК України є такими, що заявлені передчасно. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі №357/17852/15-ц, провадження № 14-199цс19 зазначено про те, що положення статті 162 СК України покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання. З огляду на зазначене, оскільки місце проживання дитини з матір`ю не визначалося ні органом опіки та піклування, ні судом, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, відповідно норми ст. 162 СК України не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, відповідно права позивача не порушені, а заявлені позовні вимоги є передчасними та необґрунтованими, а тому у їх задоволенні слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України судові витрати слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed