Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-10 00:00:00

[PERSON] 05.10.2020 року звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд визнати недійсними довіреність від 21.04.2016 року, посвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченком В.М. та зареєстровану в реєстрі за № 471, за якою [PERSON] уповноважує [PERSON] розпоряджатися належною їй квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] ; довіреність від 23.04.2016 року, посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яковлевою І.М. та зареєстровану в реєстрі за № 964, за якою в порядку передоручення [PERSON] передає [PERSON] право розпоряджатися належною [PERSON] квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] ; договір купівлі-продажу квартири від 10.05.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Івановим О.І. та зареєстрований в реєстрі за № 821, укладений між [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , та [PERSON] щодо продажу квартири [ADDRESS] ; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] , скасувавши запис про проведення державної реєстрації права власності за [PERSON] № 20087049 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34884998 від 21.04.2017 року приватного нотаріуса Шрамко В.В., Дніпропетровський міський нотаріальний округ Дніпропетровська область. Позов мотивований\~тим,\~що позивач\~є власником\~квартири [ADDRESS] на\~підставі договору\~дарування від\~02.08.2005\~року,\~посвідченого приватним\~нотаріусом Дніпропетровського\~міського нотаріального\~округу Новіковою\~Н.А.\~за реєстровим\~№ 5607.\~11.07.2016\~року з\~квартири позивача\~було викрадено\~правовстановлюючі документи\~на квартиру.\~В серпні\~2020\~року позивач\~звернулась за\~виготовленням паспорту\~громадянина України\~замість викраденого.\~02.09.2020\~року позивач\~звернулась до\~приватного нотаріуса\~ДМНО [PERSON] \~за наданням\~дублікату договору\~дарування вказаної\~квартири.\~З відповіді\~нотаріуса від\~04.09.2020\~року позивач\~дізналась,\~що за\~договором купівлі-продажу\~від 10.05.2016\~року за\~реєстровим №\~821,\~посвідченим приватним\~нотаріусом ДМНО\~Івановим О.І.\~спірна квартира\~продана у\~власність [PERSON] ,\~вказано,\~що від\~імені позивача\~діяв [PERSON] \~на підставі\~довіреності,\~посвідченої 23.04.2016\~року приватним\~нотаріусом ДМНО Яковлевою І.М.;\~за договором\~купівлі-продажу\~від 21.04.2017\~року за\~реєстровим №\~686,\~посвідченим приватним\~нотаріусом ДМНО\~Шрамко В.В.\~спірна квартира\~передана [PERSON] ;\~оригінал договору\~дарування від\~02.08.2005\~року за\~реєстровим №\~1607\~зберігається у\~справах приватного\~нотаріуса ДМНО\~Іванова О.І.\~Позивач ніколи\~не видавала\~довіреності на\~ім`я [PERSON] ,\~не мала\~наміру продавати\~та не\~надавала повноважень\~на відчуження\~квартири [ADDRESS] та\~на зняття\~позивача з\~реєстрації будь-якій\~особі.\~Вказана квартира\~вибула з\~володіння позивача\~проти її\~волі 10.05.2016\~року за\~фальшивою довіреністю.\~Позивач не\~надавала \~ [PERSON] \~повноважень на\~відчуження своєї\~власності,\~отже довіреність\~від 21.04.2016\~року є\~недійсною.\~Видана [PERSON] \~ [PERSON] \~в порядку\~передоручення довіреність\~від 23.04.2016\~року також\~є недійсною\~з огляду\~на недійсність\~первісної довіреності.\~Договір купівлі-продажу\~від 10.05.2016\~року є\~недійсним,\~оскільки [PERSON] \~не мав\~повноважень на\~відчуження власності\~позивача.\~Договір купівлі-продажу\~від 10.05.2016\~року є\~недійсним,\~оскільки [PERSON] \~не мав\~повноважень на\~відчуження власності\~позивача. Договір купівлі-продажу від 21.04.2017 року є недійсним, оскільки на момент відчуження [PERSON] не була власником спірної квартири з огляду на те, що не набула право власності за недійсним договором. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.10.2020 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою Ленінського\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська від\~10.12.2020\~року накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 918274812101, загальною площею 47,3 кв.м., житловою 31,2 кв.м. У судовому засіданні 10.01.2022 року ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, натомість її представник адвокат Лавринович О.В. надала заяву з проханням розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. У заяві від 16.03.3021 року просила відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском позовної давності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Письмових заяв не надходило. Відповідач \~приватний нотаріус\~Запорізького міського\~нотаріального округу\~Сенченко В.М. у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв не надходило. Відповідач \~приватний нотаріус\~Дніпровського міського\~нотаріального округу\~Яковлева І.М. у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Письмово просила розглядати справу без її участі. Відповідач \~приватний нотаріус\~Дніпровського міського\~нотаріального округу\~Іванов О.І. у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв не надходило. Третя особа,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог \~приватний нотаріус\~Дніпровського міського\~нотаріального округу\~Шрамко В.В. у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Письмових заяв не надходило. На підставі ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] належала квартира [ADDRESS] на підставі договору дарування від 02.08.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Новіковою Н.А. за реєстровим № 5607 (а.с. 8 оберт). 01.09.2020 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Новікової Н.А. з проханням видати дублікат договору дарування вказаної квартири (а.с. 5). З відповіді нотаріуса від 04.09.2020 року за вих. № 136/02-31 позивач дізналась, що квартира [ADDRESS] зареєстрована на ім`я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21.04.2017 року; до 21.04.2017 року квартира належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 10.05.2016 року; договір купівлі-продажу від 10.05.2016 року здійснено на підставі довіреності, посвідченої 23.04.2016 року від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] (а.с. 6). 21.04.2016 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченком В.М. було посвідчено довіреність за реєстровим № 471, згідно з якою [PERSON] уповноважила [PERSON] на представництво своїх інтересів, зокрема: вчиняти будь-які дії щодо належного їй рухомого та/або нерухомого майна, підписувати договори купівлі-продажу, дарування, іпотеки, кредитні договори, міни (обміну), оренди тощо. Довіреність видана з правом передоручення (а.с. 101, 212). 23.04.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Яковлєвою І.М. було посвідчено довіреність за реєстровим № 964, видану в порядку передоручення, на право розпорядження квартирою від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] (а.с. 81, 213). 10.05.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Івановим О.І. посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , від імені якої на підставі довіреності, посвідченої 23.04.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Яковлєвою І.М. за реєстровим № 964, діяв [PERSON] , та [PERSON] (а.с. 32-35, 102-103). 21.04.2017 року [PERSON] продала [PERSON] квартиру [ADDRESS] за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 21.04.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В. за реєстровим № 686 (а.с. 32). Досудовим розслідуванням, здійсненим в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016040690003096 від 11.07.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, встановлено, що 11.07.2016 року до Ленінського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області надійшли матеріали співробітників Ленінського ВП про те, що невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа майном, яке належить [PERSON] , що завдало шкоду у великих розмірах (а.с. 170-172). Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. У даній справі позивач звернулась, зокрема із вимогою про визнання недійсною довіреності посилаючись на те, що вона її не підписувала. Згідно висновку експерта № 3350-21 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні № 12016040690003096, складеного 26.08.2021 року судовим експертом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, підпис від імені Васалати О.М. у графі «Підпис» довіреності, якою [PERSON] уповноважує [PERSON] розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду, здати в іпотеку) квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , що посвідчена 21.04.2016 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В.М., зареєстрована в реєстрі за № 471, нотаріальний бланк серії НАІ 452241, виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням її справжнього підпису. Рукописний запис «Васалата О.М.» довіреності, якою [PERSON] уповноважує [PERSON] розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду, здати в іпотеку) квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , що посвідчена 21.04.2016 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В.М., зареєстрована в реєстрі за № 471, нотаріальний бланк серії НАІ 452241, виконаний не [PERSON] , а іншою особою (а.с. 192-196). Отже судом\~встановлено,\~що [PERSON] \~не підписувала\~оспорювану довіреність\~від 21.04.2016\~року на\~ім`я [PERSON] , на підставі якої від її імені був укладений договір купівлі-продажу квартири. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного правочину в мотивувальній частині судового рішення. Оскільки [PERSON] не підписувала як довіреність від 21.04.2016 року та від 23.04.2016 року, так і договір купівлі-продажу квартири від 10.05.2016 року, у задоволенні вимог про визнання довіреностей та договору купівлі-продажу недійсними слід відмовити з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18) зазначено, що слід розмежовувати випадки застосування двосторонньої реституції як наслідку недійсності правочину та витребування майна від добросовісного набувача як способу захисту прав власника, порушених незаконним відчуженням цього майна. Так, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Згідно зі статтею 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16-ц, провадження № 14-208цс18, зроблено висновок, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Посилання відповідача [PERSON] на пропуск позивачем строку позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Про наявність оспорюваних довіреностей та договору купівлі-продажу позивачу стало відомо лише з відповіді нотаріуса від 04.09.2020 року (а.с. 6), а позов пред`явлено до суду 05.10.2020 року, тому відсутні підстави для застосування позовної давності. Суд враховує інтереси позивача як власника спірної квартири, який здійснює захист порушеного права власності, надаючи їм оцінку з точки зору балансу з правами та інтересами добросовісного набувача, вважає, що права та інтереси власника [PERSON] , яка позбулась права володіння квартирою внаслідок злочинних дій, за обставин цієї справи перевищують інтереси добросовісного набувача, який набуває право власності на майно, якщо згідно зі статтею 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Отже за обставин цієї справи, суд дійшов висновку про необхідність витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння. В той же час, [PERSON] не позбавлена права на відшкодування за рахунок продавця майна збитків на підставі статті 661 ЦК України. Розрахунки між власником та добросовісним набувачем при витребуванні майна із чужого незаконного володіння проводяться у відповідності до порядку, визначеного статтею 390 ЦК України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, тому з [PERSON] та [PERSON] у рівних частках пропорційно до задоволеної частини позовних вимог підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 720,40 грн. Щодо вимог про стягнення із відповідачів витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 14\~300,00 грн., суд зазначає наступне. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 15 ЦПК України ). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Також, Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 викладено висновок про те, що для компенсації витрат на правничу допомогу на підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат. Як вбачається з матеріалів цивільної справи позивачем на підтвердження витрат на правничу допомогу надано договір про надання правничої допомоги від 22.09.2020 року, укладений з адвокатом Лавринович О.В. Разом з тим, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження обсягу наданих послуг правничої допомоги, а також факту оплати за надану правничу допомогу, зокрема: документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, надана копія квитанції про сплату послуг у розмірі 2000,00 грн. не засвідчена належним чином. Також, представником позивача не надано доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.). Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 14 300,00 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: partial