Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-27 00:00:00

13.01.2022 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи тим, що з 14.08.2004 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Під час подружнього життя вони набули у власність нерухоме майно - житловий будинок [ADDRESS] , що розташований за земельній ділянці для будівництва і обслуговування будівель і споруд, кадастровий номер 4810400000:07:084:0021. На підставі договору купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки від 11.10.2019 року майно зареєстрували за [PERSON] . Враховуючи, що в добровільному порядку вони не дійшли згоди щодо поділу майна, просить у судовому порядку визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та побутовими спорудами на земельній ділянці для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, кадастровий номер 4810400000:07:084:0021 за адресою: [ADDRESS] . 03.02.2022 року судом прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, справу призначено до підготовчого розгляду. 09.06.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник подали до суду заяви, в яких просять проводити розгляд справи за їхньої відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач у судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася, причини неявки суд не повідомила, відзив на позов та заяви з процесуальних питань до суду не подала. На підставі ст. 280 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 14.08.2004 року сторони уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 22.09.2021року (актовий запис № 198 від 14.08.2004 року). З Договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 11.10.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Мовчаном А.С., зареєстрованого у реєстрі за № 1892 вбачається, що між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 4810400000:07:084:0021за цією ж адресою . При вирішенні спору суд виходить з наступного. Згідно із ч.1, ч.6, ч.9, ч.10 ст.7 СК України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно до частини 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Частинами 1,2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Згідно до частини 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові ВС від 31.01.2019 у справі №686/23104/17. Відповідач відзив на позов з належними, допустимими та достатніми доказами в спростування доводів позивача та презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте у період шлюбу, до суду не подала, отже, не заперечує проти позову. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам наданим позивачем в їх сукупності, суд дійшов висновку, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON] , адже набута ними у період шлюбу, отже позивач має право на 1/2 частину вказаного майна, тому позов підлягає до задоволення у повному обсязі. \~ \~ \~ \~Враховуючи викладене, та

Outcome: approved