Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-10 00:00:00

12 жовтня 2021 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява ТОВ "ПУЕЦ" до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що відповідач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Позивач є балансоутримувачем вказаного будинку, та зазначає, що відповідачем у період з жовтня 2017 року по грудень 2018 року не сплачувалися внески на обслуговування будинку та прибудинкової території, у зв`язку із чим у вказаний період у [PERSON] утворилася заборгованість, яка становить 3 758,15 грн., разом з тим позивач просить також стягнути на свою користь інфляційні втрати у розмірі 827, 51 та 3% річних - 379, 82грн., а загалом - 4965,48 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 жовтня 2021 року цивільну справу № 753/20888/21 передано судді Шаповаловій К.В. Фактично справу було передано судді 18 жовтня 2021 року. 28 жовтня 2021 року до суду надійшла відповідь від Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою суду від 03 листопада 2021 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 10 січня 2022 року на 11:00 год. 09 грудня 2021 року на адресу суду від відповідача надійшла заява (вх. №86434) про застосування позовної давності, відповідно до якої відповідач просить суд при ухваленні рішення у справі застосувати позовну давність щодо стягнення заборгованості нарахованої в період з жовтня 2017 року по серпень 2018 року включно та відмовити у задоволенні позовних вимог. У судове засідання призначене на 10 січня 2022 року з`явилася представник позивача, зазначила, що - 09 липня 2020 року, ТОВ "ПУЕЦ" було подано до суду заяву про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг за період з жовтня 2017 року по грудень 2018 року, однак ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13 липня 2020 року у справі № 753/11168/20 заявнику було відмовлено у видачі судового наказу, тож на підставі цього представник позивача вважає заяву відповідача про застосування позовної давності безпідставною, оскільки заява про видачу судового наказу подавалася до суду в межах позовної давності. Судове засідання по справі було відкладено на 01 березня 2022 року на 09:30 год. 01 березня 2022 року судове засідання не відбулось оскільки, відповідно до розпорядження голови Дарницького районного суду м. Києва від 24 лютого 2022 року № 2-вс у зв`язку з введенням на території України 24 лютого 2022 року воєнного стану відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, з метою збереження життя та здоров`я працівників суду та відвідувачів оголошено здійснення розгляду лише кримінальних проваджень, у яких особи тримаються під вартою та у разі наявності клопотань, що потребують невідкладного розгляду, а також припинено пропуск до приміщення суду усіх відвідувачів, окрім учасників судового процесу за заявами та клопотаннями, що потребують невідкладного розгляду. Згодом судове засідання було призначено на 25 травня 2022 року на 14:30 год. 17 травня 2022 року від відповідача надійшла заява (вх. №17653) про проведення судового засідання за його відсутності, позовні вимоги не визнає та підтримує свою заяву про застосування позовної давності. Судове засідання призначене на 25 травня 2022 року не відбулось у зв`язку із перебуванням судді у відпустці з 20 по 27 травня 2022 року. Згодом судове засідання у справі було призначено на 11 липня 2022 року на 16:30 год. У судове засідання 11 липня 2022 року сторони не з`явилися, від представника позивача на електронну адресу суду надійшло клопотання (вх. №28046) про розгляд справи за відсутності представника позивача. Причини неявки відповідача суду невідомі, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить зворотнє повідомлення про вручення судової повістки, яке повернулося до суду. Враховуючи заяву представника позивача та те, що відповідач у своїй заяві від 17 травня 2022 року зазначив, що просить проводити судове засідання у справі за його відсутності, позовні вимоги він не визнає та підтримує свою заяву про застосування позовної давності, суд вирішив проводити розгляд справи за відсутності нез`явившихся осіб. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши заяву відповідача про застосування позовної давності, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до наступного. Судом встановлено, що ТОВ «ПУЕЦ», відповідно до рішення правління ПАТ "ХК "Київміськбуд" №29 від 15 серпня 2012 року, є балансоутримувачем житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 22-27) тобто, позивач є обслуговуючою організацією вказаного будинку, здійснює його утримання, обслуговування та експлуатацію. Відповідно до акту прийому-передачі квартири інвестору, замовник будівництва передав [PERSON] , як інвестору, який сплатив 100 % вартості нерухомого майна, квартиру [ADDRESS]. Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 2 липня 2020 року відповідач [PERSON] з 29 березня 2013 року є власником квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 174-175). 18 квітня 2013 року між ТОВ "ПУЕЦ" та [PERSON] було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (а.с.14-17), відповідно до пункту 3 якого, платежі за оплату спожитих послуг вносяться не пізніше ніж до 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Як вбачається із матеріалів справи, для забезпечення надання житлово-комунальних послуг за адресою [ADDRESS] , позивачем було укладено: договір № 47 на комплекс робіт з технічного обслуговування ліфтів від 01 жовтня 2012 року; договір № 107-О на технічне обслуговування пожежних систем від 15 листопада 2012 року; договір № 2/1848-К-12 на вивезення та знешкодження твердих побутових відходів від 1 жовтня 2012 року; підрядний договір № 21/13 від 1 серпня 2013 року на технічне обслуговування обладнання систем ОДС (ДСС). Підтвердженням того, що позивачем дійсно надавалися житлово-комунальні послуги є копії актів про надання послуг, приймання послуг, здачі-приймання робіт, що долучені до позовної заяви. Згідно із статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить. Правовідносини із споживання житлово - комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово - комунальні послуги», відповідно до статті 4 якого законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Згідно із пунктом 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, обов`язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення. Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про житлово-комунальні житлово-комунальні послуги», учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Згідно до пункту 1 частини четвертої статті 8 Закону України «Про житлово-комунальні житлово-комунальні послуги» управитель багатоквартирного будинку зобов`язаний забезпечувати належне утримання спільного майна багатоквартирного будинку та прибудинкової території відповідно до нормативних вимог і договору про надання послуг управління багатоквартирним будинком, від власного імені укладати з підрядниками необхідні договори про виконання окремих робіт та послуг. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Згідно із пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Частиною першою статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні житлово-комунальні послуги» встановлено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Звертаючись із позовом, ТОВ «ПУЕЦ» зазначає, що у відповідача виник борг зі сплати коштів за комунальні послуги у період з жовтня 2017 по грудень 2018 року у сумі 3758,15 грн. Згідно із статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідач у справі не скористався своїм право на подання відзиву до суду та не заперечував факт надання позивачем послуг щодо утримання будинку та прибудинкової території, наявність у відповідача обов`язку щодо сплати внесків за надані послуги, відсутність заборгованості у нього за вказаний у позові період або існування її в меншому розмірі (чи наявність переплати, яка не врахована позивачем). Отже, враховуючи вказане, судом під час розгляду справи було встановлено наявність обов`язку у відповідача вносити плату за наданні позивачем послуги, а також встановлено наявність заборгованості у відповідача зі сплати внесків за утримання будинку та прибудинкової території за період з жовтня 2017 року по грудень 2018 року. При цьому відповідачем у справі було подано до суду заяву про застосування позовної давності, відповідно до якої відповідач просить суд враховувати сплив позовної давності щодо заборгованості, яка утворилася з жовтня 2017 року по серпень 2018 року включно. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Стаття 259 ЦК України передбачає можливість збільшення за домовленістю сторін строку позовної давності, про це має бути укладено письмовий договір. За частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається, зокрема з розрахунку боргу, долученого до позову, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за житлово-комунальні послуги, яка утворилася за період з жовтня 2017 року по грудень 2018 року. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний закономінтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний закономінтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51)). Встановлено, що з даним позовом позивач звернувся до суду 08 жовтня 2021 року, тобто більше як через три роки з моменту порушення його прав, а отже оскільки судом встановлено підстави для задоволення позовних вимог, відповідачем зроблено відповідну заяву про застосування позовної давності, позивачем не зазначено поважних причин пропуску такого строку, суд приходить до висновку, що до вимог позивача про стягнення боргу за період з жовтня 2017 року по серпень 2018 року включно суд застосовує позовну давність та відмовляє у стягненні боргу в розмірі 2815,25 грн. Стосовно доводів представника позивача про безпідставність застосування позовної давності до вказаного періоду у зв`язку з тим, що позивачем в межах позовної давності подавалася заява про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості за період з жовтня 2017 року до грудня 2018 року, у видачі якого позивачу було відмовлено, суд зазначає таке. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті). При цьому, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 640/2704/16-ц і Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 травня 2018 року у справі № 903/509/17). Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц). З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постановах від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 і від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15, та від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 216/5756/15-ц, про те, що подання кредитором (зокрема виконавцем послуг) в порядку, передбаченому ЦПК України, заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності. Отже, враховуючи зазначене, зважаючи на застосування судом позовної давності до вимог про стягнення боргу за період з жовтня 2017 по серпень 2018 року, до задоволення підлягає вимога позивача про стягнення з відповідача боргу, що виник через несплату останнім внесків на утримання будинку та прибудинкової території за період з вересня 2018 року по грудень 2018 року в сумі 942,90 грн. Доказів того, що відповідач сплатив вказані кошти до звернення із позовом до суду чи протягом часу перебування справи у провадженні суду матеріали справи не містять. Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати, у зв`язку із несплатою коштів за отримані послуги. За приписом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності неможливість виконання ним грошового зобов`язання і у разі прострочення на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). При застосуванні індекса інфляції необхідно мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; тому умовно слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця. Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Суд здійснив перерахунок сум, визначених позивачем до стягнення як інфляційних втрат та 3% річних, з урахуванням застосування позовної давності до вимог за період з жовтня 2017 по серпень 2018 року та прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 154,79 грн та 3% річних в розмірі 77,77 грн (за період з вересня 2018 року по 31 серпня 2021 року). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ "ПУЕЦ" до [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а саме за житлово-комунальні послуги основна сума боргу у розмірі 942,90 грн, 3% річних в розмірі - 77,77 грн, інфляційні втрати в розмірі 154,79 грн. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір у разі часткового задоволення позовних вимог покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а отже, зважаючи на те, що позовні вимоги задоволені в розмірі 1175,46 грн, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 537,37 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved