Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-13 00:00:00

у січні 2022 року позивач звернулася до суду з позовом до Національного університету біоресурсів та природокористування України про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення, поновлення допуску до роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивач просила суд: 1) Визнати протиправним і скасувати наказ № 2172 «К» про відсторонення [PERSON] від роботи; 2) Зобов`язати Національний університет біоресурсів і природокористування України поновити на роботі [PERSON] шляхом видання наказу про допуск її до роботи відповідно до займаної посади. 3) Стягнути з Національного університету біоресурсів і природокористування України на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. 4) Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення та допуску її до роботи, а також в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. 5) Вирішити питання про розподіл понесених судових витрат. На мотивування своїх позовних вимог вказує що з 11.12.1991 по теперішний час працює в Національному університеті біоресурсів і природокористування України, у якості майстра виробничого навчання, садівника за сумісництвом ботанічного саду. 04.10.2021 на сайті МОЗ було опубліковано прийнятий Наказ МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» № 2153 від 04.10.2021 (далі - Наказ МОЗ № 2153), який став підставою для її відсторонення. 19.11.2021 вона ознайомилася з копією наказу Національного університету біоресурсів і природокористування України (далі - Відповідач) від 19.11.2021 № 2172 «К» «Про відсторонення працівника від роботи» (далі - оскаржуваний наказ № 2172 «К») яким її було відсторонено від роботи з 22.11.2021 у зв`язку з ухиленням від обов`язкового щеплення проти COVID-19. Вважає оскаржуваний наказ № 2172 «К» протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки в ньому відсутнє посилання на належні та достатні для цього правові та фактичні підстави, адже ст. 46 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) містить вичерпний перелік підстав для відсторонення, а така підстава, як «в інших випадках, передбачених законодавством», не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки Наказ МОЗ №2153 не встановлює та не передбачає, що діяльність перелічених ньому працівників може призвести до зараження працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, тому підстави для відсторонення за ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» - у спірних правовідносинах відсутні. Щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричинене корона вірусом SARS-CoV-2 не передбачено Календарем профілактичних щеплень, як єдиним нормативним актом, який встановлює види обов`язкових щеплень в Україні, в тому числі за епідемічними показниками. Ані ст. 46 КЗпП, ані ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», не містить порядку для відсторонення працівників, невакцинованих від COVID-19. Норма п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої «SARS-CoV-2» від 09.12.2020 №1236 (далі - постанова КМУ №1236), яка містить вимогу «взяття до відома» не містить імперативних приписів про порядок здійснення відсторонення працівників, а лише вказує на рекомендації до усвідомлення інформації, висловленої КМУ. Відповідачем втручання в її право на працю через примушування до вакцинації, через що вона була позбавлена можливості заробляти собі на життя власною працею та була піддана дискримінації за ознакою стану здоров`я. Всупереч принципу про те, що норми Конституції України є нормами прямої дії, якими, що забороняється проведення будь-яких клінічних дослідів над особою без її добровільної проінформованої згоди, відповідач змушує її вакцинуватися на виконання неконституційного Наказу МОЗ № 2153 неперевіреною вакциною, стосовно ще не вивченої хвороби, всупереч її письмовим обґрунтованим поясненням, які вона подавала Відповідачу перед її відстороненням. Серед підстав прийняття оскаржуваного наказу вказане посилання на ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», однак вимоги цієї статті не були дотримані під час прийняття оскаржуваного наказу № 2172 «К». Відповідно до ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або їі поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Зі змісту ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» вбачається, що обов`язковою та єдиною підставою для визначення додаткових профілактичних щеплень е діяльність, яка може призвести до зараження працівників та /або поширення ними інфекційних хвороб. Отже, фактом, який має бути також встановлений роботодавцем для відсторонення працівника з підстав, передбачених вищезгаданою ст. 12 Закону, є і те, чи існує нормативно-правовий акт чи інший доказ, який би підтверджував чи встановлював, що має місце діяльність, яка може призвести до зараження працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб. Наказ МОЗ № 2153 не встановлює та не передбачає, шо діяльність перелічених в ній працівників може призвести до зараження працівників та (або поширення ними інфекційних хвороб, тому підстави для її відсторонення були відсутні. Спеціальний нормативно-правовий акт, календар профілактичних щеплень в Україні, затверджений наказом МОЗ від 16.09.2011 №595 (далі - Календар профілактичних щеплень). Календар профілактичних щеплень в Україні є єдиним визначеним нормативно-правовим актом, який містить перелік видів обов`язкового щеплення. Отже, навіть у разі наявності епідемічних показань обов`язкові щеплення мають бути встановлені саме Календарем профілактичних щеплень в Україні, бо це - єдиний встановлений законодавством нормативно-правовий акт, який визначає перелік обов`язкових щеплень, інші ж органи можуть приймати рішення про проведення обов`язкових щеплень тільки утому випадку, якщо вони передбачені переліком у Календарі профілактичних щеплень в Україні. Календар профілактичних щеплень в Україні серед переліку обов`язкових щеплень, які можуть бути введені за епідемічними показаннями, не передбачає щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричинене корона вірусом SARS-CoV-2. Крім того, відповідно до ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Отже, ще одним фактом, який має бути також виявлений роботодавцем для відсторонення працівника, є наявність подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби про усунення від роботи особи, яка ухиляється від щеплення. Відповідне подання посадової особи Державної санітарно-епідеміологічної служби щодо відсторонення позивача від роботи відповідачу не вносилося. Така підстава як «в інших випадках, передбачених законодавством», що вказана в ст. 46 КЗпП, не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки «інший випадок», який зазначають з посиланням на ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», не настав, тому що: відсутній будь-який документ, який би встановлював, що діяльність працівників може призвести до зараження працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб; а також щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2не передбачено Календарем профілактичних щеплень як єдиним нормативним актом, який встановлює види обов`язкових щеплень, в тому числі за епідемічними показниками. Стаття 46 КЗпП України містить вичерпний перелік підстав для відсторонення та не підлягає розширеному тлумаченню. Вона передбачає, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі появи на роботі з нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Тобто, ця норма передбачає лише дискреційні повноваження роботодавця на відсторонення працівника та підстави такого відсторонення, однак не встановлює самого порядку відсторонення. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Ця правова норма не містить порядку відсторонення працівників з підстав проходження щеплення, одночасно вимагаючи, щоб відсторонення відбувалося саме в порядку встановленому законом, а не будь-яким іншим нормативно-правовим актом чи листом центрального органу виконавчої влади. Щодо Постанови Кабінету міністрів України № 1236, то вона не містить імперативних приписів про порядок здійснення відсторонення працівників, а лише вказує на рекомендації до усвідомлення інформації, висловленої в постанові КМУ. Ця постанова вказує, що відсторонення має відбуватися відповідно до ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а норма ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» вимагає, щоб відсторонення відбувалося в порядку встановленому законом, постанова КМУ №1236 таким законом не є, та не може собою його підмінювати в силу підвищених вимог до порядку прийняття закону та прав та обов`язків, які можуть бути врегульовані тільки на рівні закону. В даному випадку саме підзаконним актом було обмежено її право на працю, постановою КМУ №1236, всупереч Конституції України, та ще й встановлено обмеження на отримання заробітної плати та позбавлено гарантій щодо відсторонення за законом. Частиною 6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» також передбачено, що повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення. Тобто, на законодавчому рівні визначено право кожної особи на вільну згоду щодо будь-якого медичного втручання, в тому числі і шляхом здійснення щеплень. Відповідно до наказу МОЗ «Про затвердження Дорожньої карти з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2№3018 від 24.12.2020 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 12.07.2021 №1423) з початку реєстрації випадків коронавірусної хвороби вбачається, що поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2 відбувається на всій території України незалежно від виду діяльності чи професії. В той же час, порівнянні з іншим населенням України працівники, що визначені Наказом МОЗ №2153, перебувають в ситуації, за якої до них має місце менш прихильне ставлення в реалізації їх права на охорону здоров`я та права працю в порівнянні з іншими населенням України, яке також є потенційним джерелом зараження, при цьому обмеження їх прав не переслідує визначену мету, адже в Дорожній карті з впровадження вакцини мова йде про не менше 50% населення України, однак їх вакцинація здійснюється без жодних утисків та за вільної згоди. В свою чергу, ст. 2-1 КЗпП України передбачає, що забороняється будь-яке дискримінація у сфері праці. Відповідно до ст.29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» карантин встановлюється і скасовується Кабінетом Міністрів України. Проте Кабінет Міністрів України не є абсолютно вільним в цьому питанні, це повноваження Кабміну обмежене законом. Це обмеження полягає встановленні жорсткої безальтернативнопроцедури. Зазначена стаття Закону встановлює, що питання про встановлення карантину порушує перед Кабінетом Міністрів України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за поданням головного державного санітарного лікаря України. В свою чергу повноваження головного державного санітарного лікаря виникають лише в тому випадку, коли в Україні вже введено надзвичайний стан, п.п. й) частини 1 статті 40 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Як відомо, надзвичайний стан в Україні не введено. Відповідно головний санітарний лікар не отримав повноважень ініціювати карантин, а у Кабінеті Міністрів України відповідно до закону не було підстав для встановлення карантину. Відповідно до рішення Великої Палати Конституційного Суду України від 28.08.2020 по справі за № 1-14/2020 (230/20), за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету міністрів України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2 та етапів послаблення протиепідемічних заходів», положень частини першої, третьої ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», абзацу дев`ятого п. 2 розділ І «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» зазначається, що згідно зі ст. 64 Конституції України, права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень; не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Конституційний Суд наголосив, що обмеження конституційних прав та свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом-актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить ст. 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України. Згідно зі ст.39-1 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні. Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта. Отже, Відповідач мав усі правові підстави для того, щоб не виконувати підзаконний нормативно-правовий акт, що суперечить як Конституції України, так і порядку прийняття такого акту, передбаченого в законах. Також позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного відсторонення від роботи, виходячи з її середньоденного заробітку 1026 грн.63 коп. Відповідний розрахунок наводить у клопотанні про прискорення розгляду справи яке подане у травні 2022 року (а.с.32-35). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 26.01.2022 року відкрито провадження у справі та призначений розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с.27-28). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідачем поданий відзив на позов, у якому він просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на те, що відсторонення від роботи [PERSON] , майстра виробничого навчання, садівника за сумісництвом ботанічного саду, у зв`язку з ухиленням від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 на строк до здійснення щеплення, але не більше ніж до закінчення дії карантину, відбулося в межах та в порядку, визначеному законодавством. Тому на думку представника відповідача відсутні підстави для скасування Наказу ректора університету № 2172 «к» від 19.11.2021 року «Про відсторонення працівників від роботи». Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року № 2153 затверджено перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Згідно такого переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби СОУГО-19, спричиненої коронавірусом на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хворобиCOVID-19, спричиненої коронавірусом, підлягають працівники закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Відповідно до п. 19 Постанови Кабінету Міністрів України від 20.10. 2021 р. № 1096 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9.12.2020 р. № 1236», керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Відповідно до ст. 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. До інших випадків, передбачених законодавством належить, зокрема відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим. Обов`язок відстороняти від роботи невакцинованих співробітників покладено на керівників підприємств, установ та організацій. Тому за невиконання законодавчої вимоги саме керівникам як посадовим особам загрожує адміністративна відповідальність, передбачена ст. 44-3 КУпАП у вигляді в розмірі від 34000 до 170000 грн. Про зміни в законодавстві, щодо обов`язкової вакцинації працівників закладів вищої освіти до 08.11.2021 р., відповідачем було повідомлено проректорів, керівників усіх структурних підрозділів (в т. ч. відокремлених) інформаційним листом для подальшого ознайомлення усіх працівників. В листі зазначено, що оскільки, на час відсторонення від роботи, працівник не виконуватиме своїх трудових обов`язків, заробітна плата такому працівникові виплачуватися не буде. Позивач [PERSON] не надала сертифікат про вакцинацію чи медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації виданий закладом охорони здоров`я тому була відсторонена від роботи. У зв`язку зі збройною агресією РФ та запровадженням на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 р. № 64/2022 (зі змінами) та відповідно до наказу МОЗ від 25.02.2022 р. № 380, [PERSON] була допущена до роботи з 01.03.2022 р. наказом № 395 від 11.03.2022 року. По вимогам позивача про стягнення заробітної плати відповідач вважає, що заробітна плата виплачується саме за виконану роботу, а оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується. Просить у задоволенні позову відмовити. Відповідь на відзив відповідача не поступила. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Позивач [PERSON] з 11.12.1991 та по теперішний час працює в Національному університеті біоресурсів і природокористування України, на теперешній час у якості майстра виробничого навчання, садівника за сумісництвом ботанічного саду що підтверджується копією її трудової книжки (а.с.13-15). Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.01.2021 року № 2153 затверджено перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Згідно такого переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби СОУГО-19, спричиненої коронавірусом на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хворобиCOVID-19, спричиненої коронавірусом, підлягають працівники закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Наказом ректора університету за № 2172 «к» від 19.11.2021 року «Про відсторонення працівників від роботи» позивача [PERSON] було відсторонено від роботи з 22.11.2021 у зв`язку з ухиленням від обов`язкового щеплення проти COVID-19гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2 на строк до здійснення щеплення, але не більше ніж до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, та призупинена виплата заробітної плати (а.с.18). 19.11.2021 року позивач ознайомлена з копією наказу Національного університету біоресурсів і природокористування України від 19.11.2021 № 2172 «К» «Про відсторонення працівників від роботи» та 22.11.2021 року направила свої заперечення адміністрації (а.с. 20-21, 22). Із зазначеного наказу вбачається, що з огляду на повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від Ковід-19, та наявність нормативно-правових актів, формально були наявні підстави для відсторонення позивача від виконання нею роботи. Оскаржуваний наказ № 2172 «к» від 19.11.2021 року було винесено ректором вищого навчального закладу,

Outcome: partial