Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-13 00:00:00

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 12 183,85 грн, 3% річних у розмірі 1468,78 грн та інфляційні втрати 5097,55 грн, а також судовий збір 2270 грн. Позов обґрунтовує тим, що відповідач [PERSON] отримує послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових мереж) за адресою: [ADDRESS] , проте зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати спожитих за період з 01.07.2014 по 30.11.2020 послуг належним чином не виконував, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 12 183,85 грн, яку просив суд стягнути на свою користь, а також 3% річних у розмірі 1 468,78 грн та інфляційні втрати 5 097,55 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24.06.2021 відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Позивач копію ухвали отримав 14.07.2021. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви з додатками відповідачем отримано 09.08.2021. 13.08.2021 р. від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на те, що до березня 2020 не здійснював оплату за надані послуги через скрутний матеріальний стан. Починаючи з квітня 2020 і до теперішнього часу щомісячно вносить платежі за надані житлово-комунальні послуги і не отримував претензії з боку позивача про наявність боргових зобов`язань. Зазначає, що нараховані 3% річних та інфляційні втрати позивачем розраховано починаючи з липня 2014 року, в той час як позовну заяву подано 14.06.2021, а тому розрахунок мав бути здійснений з червня 2018 року з огляду на положення ст. 257 ЦК України щодо позовної давності, застосування якої відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову. У відповіді на відзив, яка надійшла 08.09.2021, ПрАТ «АК «Київводоканал» посилається на те, що відповідач отримував повідомлення на сплату комунальних послуг та був обізнаний про наявність боргу, однак не звертався для укладення договору розстрочення заборгованості та 25 місяців (з березня 2018 року по квітень 2020 року) взагалі не здійснював оплату за отримані послуги з водопостачання та водовідведення. Стосовно пропуску строку позовної давності зазначає, що відповідач періодично сплачуючи за нараховані послуги у 2017-2018 роках тим самим здійснив переривання строку позовної давності. Крім того, передбачена ст. 257 ЦК України загальна позовна давність продовжена до закінчення дії карантину, встановленого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом Sars-CoV-2» (зі змінами). У доповненні до відповіді на відзив, ПрАТ «АК «Київводоканал» зазначає, що відповідач, як власник квартири [ADDRESS] (на підставі договору дарування від 14.02.2017 р.) не звертався до Товариства із заявами про: перерахунок заборгованості чи реструктуризацію боргу, а також відключення від мереж водопостачання та водовідведення. Крім того відповідач не надав докази щодо: відсутності у помешканні внутрішніх систем водопостачання і водовідведення; опломбування таких системи і не використання їх за призначенням; надання послуг іншою юридичною особою; спростування розрахунку заборгованості. У запереченні на відзив від 14.09.2021 відповідач вказує на те, що направлення щомісячних повідомлень про сплату житлово-комунальних послуг не є досудовим врегулюванням спору, оскільки такі не містять інформацію про можливість оформлення реструктуризації боргу. Періодичні платежі у 2017-2018 роках здійснювались в рахунок поточних нарахувань за відповідний місяць, а не в рахунок оплати боргу. 06.10.2021 та 10.11.2021 від ПрАТ «АК «Київводоканал» надійшли пояснення на заперечення та пояснення у справі, доводи яких щодо строку позовної давності є аналогічними доводам, викладеним у відповіді на відзив від 08.09.2021. Також посилається на те, що чинне законодавство не передбачає обов`язкового досудового врегулювання спору у спірних правовідносинах. Інших заяв по суті справи не надходило. Згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. За змістом ст. ст.76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. 26.04.2014 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії», яким внесено зміни до Закону України «Про житлово-комунальні послуги». 05.08.2014 в газеті «Хрещатик» № 110 (4510) було опубліковано повідомлення про публічний договір (оферту) (далі - Договір) про надання публічним акціонерним товариством «Акціонерна компанія «Київводоканал», що перейменоване на приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» (далі - ПрАТ «АК «Київводоканал»; Товариство), як виконавцем житлово-комунальних послуг на підставі ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових мереж) та опубліковано договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових мереж). Фізична особа, яка користується послугами з централізованого постачання холодної води та водовідведення холодної та гарячої води, вважається такою, що ознайомлена, погоджується та приєднується до умов договору. Повідомленням визначено, що фізична особа (власник/квартиронаймач житлового приміщення у багатоквартирному будинку), що користується послугами з централізованого постачання холодної води та водовідведення холодної та гарячої води, вважається такою, що ознайомлена, погоджується та приєднується до умов Договору. У разі відмови споживачів від отримання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення холодної та гарячої води, така відмова має бути оформлена письмово та направлена до ПрАТ «АК «Київводоканал» для оформлення припинення надання цих послуг. Відповідно до п. 1.1 Договору, ПрАТ «АК «Київводоканал» зобов`язується надавати відповідачу відповідної якості послуги з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення холодної та гарячої води (з використанням внутрішньо будинкових систем), а відповідач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором. Відповідно до п. 3.1 Договору, розрахунковим періодом є календарний місяць. За цим договором застосовується щомісячна система оплати послуг. Платежі вносяться споживачем не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Судом встановлено, що відповідач на підставі договору дарування від 14.02.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуд Л.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 75, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності - 1172130280000) є власником кв. [ADDRESS] . Частиною четвертою статті 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України). Частиною 2 ст. 382 ЦК України встановлено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Таким чином, новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна, тому за відсутності відповідної умови в договорі щодо відчуження нерухомого майна суд повинен відмовляти в задоволенні позовних вимог до нового власника, оскільки належним відповідачем є попередній власник, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 01.09.2020 р. у справі № 686/6276/19. Оскільки договір дарування від 14.02.2017, згідно з яким відповідач став власником спірної квартири, не містить застережень про переведення боргу попереднього власника й не містить згоди кредитора на таку заміну відповідно до положень ст. 520 ЦК України (заміна боржника у зобов`язанні), тому обов`язок відповідача щодо сплати за надані комунальні послуги виник з моменту набуття ним права власності на житло - 14.02.2017. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV (у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) та Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII (введений в дію з 01 травня 2019 року, крім: ст. 1, ч. 1 ст. 2, ст. ст. 3-7, 9, 11, 12, ч. 2 ст. 26, ст. 27 та 29 (в частині регулювання послуги з управління багатоквартирним будинком), ч. 2 ст. 2, ч. ч. 3 та 4 ст. 8, ч. ч. 2 та 3 ст. 10, ст. 15, ч. ч. 1, 3 та 5 ст. 16, ст. 18, ч. 5 ст. 28, які введені в дію 10 червня 2018 року). Підпункти 1, 10 п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV дають визначення житлово-комунальних послуг як результату господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил та визначення комунальних послуг як результату господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо-та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII до переліку житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги, зокрема послуги централізованого водопостачання, централізованого водовідведення. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII). Згідно ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово- комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник, при чому виробник послуг може бути і їх виконавцем. Відповідно до п.1 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Згідно п.3 ч.2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов`язок щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV споживач зобов`язаний оплачувати житлово- комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Отже, згідно з наведеними законодавчими нормами споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг саме по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, сформульованій у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 461/12597/15-ц, від 09 серпня 2019 року № 459/3958/15-ц). Надання і отримання відповідачем послуг послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових мереж) за адресою: [ADDRESS] здійснюється на підставі Договору, оскільки матеріали справи не містять доказів (направлення на адресу ПрАТ «АК «Київводоканал» заяв або повідомлень) про відмову позивача від надання зазначених послуг та Договору після розміщення Повідомлення та Договору у вищевказаній газеті. Згідно з пунктами 18, 20, 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила) (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), споживач зобов`язаний оплачувати комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, квитанції тощо). Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Згідно з наявним у матеріалах справи розрахунком за послуги з водопостачання та водовідведення заборгованість виникла за період з 01.07.2014 по 30.11.2020 у розмірі 12 183,85 грн. При цьому позивач звертає увагу на те, що відповідач, періодично сплачуючи за нараховані послуги у 2017-2018 роках, тим самим здійснив переривання строку позовної давності. Крім того, передбачена ст. 257 ЦК України загальна позовна давність продовжена до закінчення дії карантину, встановленого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом Sars-CoV-2» (зі змінами). Натомість відповідач стверджував, що періодичні платежі у 2017-2018 роках здійснювались в рахунок поточних нарахувань за відповідний місяць, а не в рахунок оплати боргу. Крім того, не визнає заборгованість поза межами строку позовної давності. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається від дня коли особа (позивач) довідався про порушення свого права, з певного моменту (факту) (ст. 261 ЦК України). В даному випадку, позивач довідувався про порушення свого права щомісячно - періодично, після кожної періодичної не сплати відповідачем боргу за надані послуги позивачем Тобто, перебіг загальної позовної давності починався з кожного місяця заборгованості. Відповідно до ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку Згідно з частиною третьою статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. Суд звертає увагу на те, що вчинення боржником оплати чергового платежу, не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу, оскільки вимоги позивача вбачають в собі не разову оплату боргу, а щомісячні сплати боргу за послуги за вказаний період. Таким чином, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу, що узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду від 01.09.2020 р. у справі № 686/6276/19, від 30.05.2018 р. у справі № 161/20278/14-ц, від 27.12.2018 р. у справі № 127/8837/16-ц. В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач, сплачуючи поточні платежі за період нарахування з 14.02.2017 по 30 листопада 2020 вчиняв дії, що свідчать про визнання ним всієї заборгованості у розумінні ч.1 ст.264 ЦК України, що окреслює підстави переривання строку позовної давності. З огляду на те, що позивач звернувся до суду з позовом 14.06.2021, суд приходить до висновку, що за вимогами про стягнення заборгованості за щомісячними платежами за період з 14.02.2017 по 14.06.2018 сплинули строки позовної давності, а тому за цей період у задоволенні позову слід відмовити. Суд не приймає до уваги доводи позивача про продовження строків, визначених статтями 257, 258 ЦК України до закінчення дії карантину, встановленого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом Sars-CoV-2» (зі змінами). Відповідно до п. 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням короновірусної хвороби СОVID-19» від 30.03.2020 № 540-IX, який набрав чинності 02.04.2020 р., Розділ «Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України доповнено пункт 12: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Згідно із постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2» в Україні встановлено карантин з 12 березня 2020 року, який діє по теперішній час, а тому позовна давність на території України подовжується на строк дії карантину. Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Таким чином, починаючи з дня набрання чинності Закону України від 30.03.2020 №540-IX тобто саме з 02.04.2020 діє положення про продовження строків позовної давності на період карантину. Проте, положення пункту п.12 Прикінцевих та перехідні положення Цивільного кодексу України не поширює свою дію на спірні правовідносини за вимогами про стягнення заборгованості за комунальні послуги за місячними платежами, які розпочались з 14.06.2018 по 30.11.2020. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем доведено факт надання послуг відповідачу і наявності заборгованості, однак позов підлягає частковому задоволенню: стягненню з відповідача підлягає сума заборгованості за надані житлово-комунальні послуги за період з 14.06.2018 по 30.11.2020 в загальній сумі 6 121,84 грн. з урахуванням сплачених сум в загальному розмірі 2 360,96 грн. Щодо вимог про стягнення 3% річних у розмірі 1 468,78 грн та інфляційні втрати 5 097,55 грн суд зазначає наступне. Закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV, правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у ч. 2 ст. 6 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язані вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат. Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, для стягнення 3% річних та інфляційних суд приводить наступний розрахунок. Розрахунки за період з 14.06.2018 по 30.11.2020 в загальній сумі 6 121,84 грн. За період з 14.06.2018 по 30.11.2020 нараховання 3% річних складає 452 грн та розраховується за формулою: [Проценти] = [Сума боргу] * [Процентна ставка (%)] / 100% * [Кількість днів] / [Кількість днів у році] Де: [Сума боргу] - сума простроченого боргу; [Процентна ставка (%)] - проценти річних; [Кількість днів] - кількість днів прострочення зобов`язання; [Кількість днів у році] - кількість днів у календарному році. Розрахунок відсотків річних: Період розрахунку: з 14.06.2018 року по 31.12.2018 року - 200 днів [Проценти] = 6 121,84 грн. (сума боргу) * 3,000% (процентна ставка) / 100% * 200 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 101 грн. Періодрозрахунку: з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року - 365 днів [Проценти] = 6 121,84 грн. (сума боргу) * 3,000% (процентна ставка) / 100% * 365 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 183 грн. Періодрозрахунку: з 01.01.2020 року по 30.11.2020 року - 335 днів [Проценти] = 6121,84 грн. (сума боргу) * 3,000% (процентна ставка) / 100%* 335 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 168 грн. Інфляційні нарахування з 14.06.2018 по 30.11.2020 складають - 850,02 грн. Розрахунок здійснюється за формулою ІІС = (ІІ1 : 100) x (ІІ2 : 100) x (ІІ3 : 100) x ... (ІІZ : 100) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Останній період IIc (100,00 : 100) x (99,30 : 100) x (100,00 : 100) x (101,90 : 100) x (101,70 : 100) x (101,40 : 100) x (100,80 : 100) x (101,00 : 100) x (100,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (100,70 : 100) x (99,50 : 100) x (99,40 : 100) x (99,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (100,20 : 100) x (99,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,80 : 100) x (100,30 : 100) x (100,20 : 100) x (99,40 : 100) x (99,80 : 100) x (100,50 : 100) x (101,00 : 100) x (101,30 : 100) = 1.13885100 Інфляційне збільшення: 6 121,84 x 1.13885100 - 6 121,84 = 850,02 грн. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних в сумі 452 грн. та інфляційні в розмірі 850,02 грн. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1 135 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial