Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-10 00:00:00

21 грудня 2021 року представник АТ «Альфа-Банк» поштовими засобами зв`язку звернувся до Миргородського міськрайонного суду з вищевказаною позовною заявою. Позивач на підтвердження своїх позовних вимог вказав, що 21.12.2006 року між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, за умовами якого божнику було надано кредит в розмірі 500\~000,00 грн зі сплатою 18% річних з кінцевим терміном повернення до 20.12.2013 року. В подальшому АТ «Альфа-Банк» став правонаступником АКБ «Укрсоцбанк» в тому числі і щодо прав відносно відповідного договору. Своїх зобов`язань по договору [PERSON] належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 31.01.2017 року виникла заборгованість у розмірі 797\~560,85 грн. Враховуючи, що боржник систематично не виконує грошове зобов`язання, кредитор бажає захистити своє право в порядку ст. 625 ЦК України, шляхом пред`явлення вимог про стягнення з [PERSON] трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних витрат, що в загальному розмірі складають 221\~468,21 грн, які банк прохає стягнути на свою користь. Окрім того, позивач прохає стягнути на свою користь судові витрати. Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 04 січня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. У встановлений судом строк, представником відповідача було подано відзив, в якому сторона відповідача виклала свої заперечення з приводу позовних вимог. Зокрема, зазначено, що попереднім кредитором по вказаному зобов`язані вживалися заходи по стягненню заборгованості в судовому порядку, однак рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10.03.2017 року (справа № 541/216/17) відмовлено у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строків позовної давності. На переконання сторони відповідача, дана обставина свідчить про необхідність застосування положень ст. 266 ЦК України, за змістом якої сплив позовної даності до основної вимоги призводить і до спливу строку щодо додаткових вимог, у зв`язку з чим заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, щодо вимог банку у вказаному позові. У зв`язку з наведеним сторона відповідача прохала відмовити у задоволенні позову та стягнути на її користь судові витрати. Правом на подання відповіді на відзив, представник позивача не скористався. В судове засідання представник позивача не з`явився, до суду надав заяву з вимогами провести розгляд справи у його відсутність, при цьому позовні вимоги підтримав та прохав їх задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомляли. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 21.12.2006 року між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 727/059, за умовами якого божнику було надано кредит в розмірі 500\~000,00 грн зі сплатою 18% річних з кінцевим терміном повернення до 20.12.2013 року (а.с.5-7). За відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, АТ «Альфа-Банк» значиться правонаступником АТ «Укрсоцбанк» (а.с.10-11) Сторонами визнається, що боржник [PERSON] припинив виконувати свої зобов`язання по договору ще 20 грудня 2013 року. Внаслідок неналежного виконання умов договору у зобов`язанні виникла заборгованість. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10.03.2017 року (справа № 541/216/17) відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 797\~560,85 грн. за кредитним договором № 727/059 від 21.12.2006, у зв`язку з пропуском строків позовної давності. Рішення набрало законної сили 21.03.2017 року. Разом з тим, кредитор у зобов`язанні бажає захистити свої право по договору у спосіб, передбачений ст. 625 ЦК України, шляхом нарахування та пред`явлення вимог боржнику щодо заборгованості по трьом відсоткам річних на суму простроченої заборгованості та інфляційних витрат. В свою чергу сторона відповідача подала клопотання про застосування строків позовної давності, щодо заявлених банком вимог. В контексті наведеного слід зауважити наступне. Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 "Припинення зобов`язання" ЦК України не передбачають. При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України. Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку. Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється. Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N 6-786цс17. Таким чином, відмова судом в стягненні на користь позивача заборгованості за договором у зв`язку з пропуском строків позовної давності не може трактуватися як обставина яка припиняє кредитні правовідносини. Сплив строків позовної давності до заборгованості по кредиту призводе лише до неможливості отримання кредитором судового захисту своїх порушених прав та інтересів у відповідному зобов`язанні та можливості застосування до боржника судового примусу. В такому разі грошове зобов`язання є дійсним та підлягає до виконання сторонами. Цивільним законодавством передбачено наявність додаткових інструментів для захисту прав кредитора від несумлінного виконання боржником грошового зобов`язання. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.11.2019 за наслідками касаційного перегляду судових рішень у цивільній справі за № 127/15672/16-ц. Оскільки такі компенсаційні виплати безпосередньо обраховуються із заборгованості по основному зобов`язанні, до якої застосовано наслідки спливу строків позовної давності, тому доводи сторони відповідача про необхідність застосування до таких вимог положень ст. 266 ЦК України є слушними. До такого висновку суд дійшов, з огляду на аналіз змісту ст. 266 ЦК України, яка не містить виключного переліку похідних вимог до яких може бути застосовано наслідки пропуску строку позовної давності. Тобто, на переконання суду, законодавець вкладає в поняття «додаткових вимог», (вжитому в ст. 266 ЦК України), ті вимоги, які безпосередньо витікають з прав та обов`язків сторін по основному (в даному випадку кредитному) зобов`язанні. Зважаючи на вищевикладене, враховуючи встановленні обставини, клопотання сторони відповідача про застосування строків позовної давності до вимог позивача є обґрунтованим та ґрунтується на законі, а тому підлягає до задоволення. У зв`язку із застосуванням наслідків спливу строків позовної даності, у задоволенні відповідного позову необхідно відмовити. При розподілі судових витрат між сторонами суд керується положеннями ст. 133, 137,141 ЦПК України. Зокрема сторона позивача зазначала про наявність судових витрат, понесених у зв`язку зі сплатою судового збору в розмірі 3\~322,02 грн. Однак, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, дані витрати компенсуванню не підлягають. Сторона відповідача зазначала про наявність судових витрат, що полягають в витратах на професійну правничу допомогу в розмірі 5000, 00 грн. \~ \~ \~ \~На переконання суду такі витрати не можуть бути розподілені між сторонами, оскільки не мають документального підтвердження їх понесення. Стороною відповідача в строки визначені законом не подано документи визначені ч.3 ст. 137 ЦПК України. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed