Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом. Підставою звернення до суду є невиконання зобов`язання за договором позики від 15 листопада 2014 року, укладеним між батьком позивача, [PERSON] (позикодавцем) та [PERSON] (позичальник), за умовами якими відповідач отримав у позику 70 000 (сімдесят тисяч) доларів США на купівлю 3-х кімнатної квартири у [ADDRESS] . Пунктом 1.2 вказаного договору за користування позикою встановлено 4% річних за кожен календарний рік. Строк повернення позики та нарахованих процентів сторони визначили - не пізніше 31 грудня 2034 року. Оскільки пунктом 2.5 договору позики передбачено, що у випадку смерті позикодавця всі права по даному договору переходять до [PERSON] , то позивач звернулася із вказаним позовом. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09.11.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08.02.2021 року, занесеною до протоколу судового засідання, залучено до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18.11.2021 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті. Позивач обґрунтовує позов тим, що 15.11.2014 року між її батьком [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено договір позики під проценти між фізичними особами, за умовами якими відповідач отримав у позику 70000 доларів США на купівлю 3-х кімнатної квартири у [ADDRESS] . Пунктом 1.2 вказаного договору за користування позикою встановлено 4% річних за кожен календарний рік. Строк повернення позики та нарахованих процентів сторони визначили - не пізніше 31.12.2034 року. На підтвердження передачі грошей за договором позики 15.11.2014 року відповідач [PERSON] надав відповідну письмову розписку. Крім того, пунктом 2.5 договору позики від 15.11.2014 року передбачено, що в разі смерті позикодавця всі права по даному договору переходять до доньки [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, а тому відповідно до п. 2.5 договору позики від 15.11.2014 року саме до мене - доньки позикодавця - перейшли всі права по договору позики під проценти між фізичними особами від 15.11.2014 року. На підтвердження зобов`язань [PERSON] 31.07.2018 року між сторонами було укладено додаткову угоду до договору позики під проценти між фізичними особами. За умовами вказаної додаткової угоди (п. 1) сторони підтвердили, що з моменту смерті [PERSON] обов`язки та права позикодавця за договором позики перейшли до позивача і що сума позики разом з нарахованими процентами за її користування, що нараховані згідно п. 1.2, складає 81173,05 доларів США (п. 2). Однак, відповідач, не заперечуючи наявність боргу, не виконує взятих на себе зобов`язань за договором позики під проценти між фізичними особами від 15.11.2014 року та додаткової угоди до вказаного договору від 31.07.2018 року, не сплачує коштів за встановленим графіком повернення позики згідно додатку 1 до додаткової угоди до договору позики. Відповідач подав до суду відзив в якому визнав позовні вимоги в повному обсязі. Третя особа подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що позов є безпідставним і не підлягає розгляду. А саме п.2.5 договору фактично є особистим розпорядженням фізичної особи своїми правами та обов`язками на випадок смерті, вчинений у простій письмовій формі. У позивача були відсутні повноваження на укладення додаткової угоди із графіком повернення сум. Зазначила , що відсутність між сторонами відносин боргового характеру доводить відсутність правових підстав для стягнення коштів у судовому порядку та доводить безпідставність заявленого позову. Позивач, в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги визнали в повному обсязі, та просили його задовольнити. Третя особа в судове засідання не з`явилась з невідомих суду причин, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України). Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Так, перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що позивачем стверджується, а відповідачем не заперечується, що 15.11.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики під проценти між фізичними особами, за умовами якими [PERSON] отримав у позику 70000 доларів США на купівлю 3-х кімнатної квартири у м. Києві, що розташована у будинку на розі вулиць Павлівської та [ADDRESS] . Пунктом 1.2 вказаного договору за користування позикою встановлено 4% річних за кожен календарний рік. Строк повернення позики та нарахованих процентів сторони визначили - не пізніше 31.12.2034 року. На підтвердження передачі грошей за договором позики 15.11.2014 року [PERSON] надав відповідну письмову розписку. Крім того, пунктом 2.5 договору позики від 15.11.2014 року передбачено, що в разі смерті Позикодавця всі права по даному Договору переходять до доньки [PERSON] . Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частини першої статі 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 626 та 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті Відповідно до ч.3 ст. 1247 ЦК України, заповіт має бути посвідчений нотаріусом. Згідно ч. 1 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно правової позиції Верховного суду, викладеної у постанові 27 березня 2019 року у справі № 643/6453/15-ц (провадження 61-28370ск18) правом на звернення до суду за захистом - наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ч. 4 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) «Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц: «Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Боргова розписка, яка не містить посилання на момент передання грошових коштів, а умови надання та повернення коштів є суперечливими, не може свідчити про укладання договору позики (Постанова ВСУ/КЦС у справі № 632/2209/16 від 04.03.20). Постанова ВСУ №551/408/16-ц від 03 липня 2019 та Постанова ВСУ від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц також закріплюють правило, що кошти не підлягають стягненню, якщо розписка не містить обов`язку відповідача повернути ці кошти: «У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.» Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, що договір позики був підписаний сторонами в тому вигляді, який подано до суду, а саме договір позики не прошитий та не пронумерований, а також відсутні підписи сторін на другій сторінці договору де передбачений перехід прав позивачу. Крім цього, суд звертає увагу, що п.2.5 договору має ознаки заповіту, однак вчинений з порушенням вимог ст.1247 ЦК України, що є наслідком його нікчемності, не породжує юридичних прав та обов`язків та виключає право вимоги [PERSON] за договором позики. З огляду на вищевикладене, суд приходить висновку про відсутність у [PERSON] права грошової вимоги до [PERSON] , а отже таке її право не могло бути порушено. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5 статті 81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів, що забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого судового рішення. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є незаконними та необґрунтованими вимогами закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно залишити без задоволення.

Outcome: dismissed