Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-24 00:00:00

позивач звернувся в суд із позовом до відповідача у якому просить стягнути з останнього страхове відшкодування у розмірі 7075,27 грн; вирішити питання судових витрат. В обґрунтування позову покликається на те, що 02 листопада 2020 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі водіїв автомобілів марок «Honda CR-V», н.з. [NUMBER] та «Dodge Journey», д.н.з. [NUMBER] . На місті ДТП учасниками складеного євро протокол та винуватцем ДТП визнано водія автомобіля, д.н.з. [NUMBER] . Власник пошкодженого автомобіля уповноважив [PERSON] використовувати та представляти інтереси, пов`язані з цією машиною, пов`язані з цією машиною на підставі довіреності виданої у Республіка Польща.. [PERSON] звернулась до страхової компанії про виплату страхового відшкодування, однак отримала лист з вимогою надати нотаріально посвідчену довіреність на отримання страхового відшкодування у розмірі 7075,27 грн, адже подана довіреність цього права не містить. Вважає дії відповідача неправомірними та надуманими з метою ухилення від виплати страхового відшкодування. 06 травня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги на отримання спірного страхового відшкодування. Просить у відповідності до ст. ст. 1187, 1192 ЦК України, позов задовольнити. Згідно з ст. 141 ЦПК України просить вирішити питання судових витрат. Відповідачем не подано до суду відзив, який би містив заперечення на позов. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 02 червня 2021 року справу передано на розгляд до Оболонського районного суду м. Києва. 03 вересня 2021 року ухвалою Оболонського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 24 листопада 2021 року ухвалою суду справу передано на розгляд до Подільського районного суду м. Києва. 01 червня 2022 року ухвалою суду прийнято до справу за правилами спрощеного позовного провадження. 11 липня 2022 року позивачем подано до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю та просить такі задовольнити. Не заперечує проти заочного розгляду справи. У судове засідання відповідач не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про місце, дату та час цього засідання, про причини неявки не повідомив, відзив на позов не подав, а відтак, враховуючи що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд постановив ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про заочний розгляд справи з дотриманням вимог, встановлених ст. 281 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно з ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Суд установив, 02 листопада 2020 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі водії автомобілів марок «Honda CR-V», н.з. [NUMBER] та «Dodge Journey», д.н.з. [NUMBER] , про що складено євро протокол. Винною особою визнано водія автомобіля марки «Dodge Journey», який застрахований відповідачем. Дані обставини підтверджено матеріалами справи. Власником автомобіля марки «Honda CR-V», н.з. [NUMBER] є [PERSON] , який дозволив використовувати та представляти всі інтереси, пов`язані з цією машиною, від його імені в країні та за кордоном Республіка Польща на невизначений час громадянці України [PERSON] , що підтверджено довіреністю, яка містить у матеріалах справи з перекладом з польської мови /арк. спр. 10-12/. Відомості про незаконне заволодіння транспортним засобом водієм [PERSON] відсутні. Отже, власник [PERSON] автомобіля, а тому остання є законним володільцем даного транспортного засобу. [PERSON] застрахована свою цивільно-правову відповідальність у ПрАТ «УПСК» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 02 березня 2020 року № АР/4015170, що підтверджено матеріалами справи /арк. спр. 16/. В подальшому, відповідачем, ДТП від 02 листопада 2020 року визнано страховим випадком та визначено розмір страхового відшкодування у сумі 7075,27 грн, однак таку не виплачено [PERSON] через не подання нею документу, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування, адже подана довіреність цього не підтверджує /арк. спр. 8/. 06 травня 2021 року [PERSON] відступила право вимоги [PERSON] за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 02 березня 2020 року № АР/4015170. У зв`язку з тим, що страхову виплату не було виплачена у відповідності до укладеного договору страхування, позивач (правонаступник страхувальника) звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Відповідно до ст. 509 ЦК України договором є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. До зобов`язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов`язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов`язань. Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно з ст. 982 цього Кодексу істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства. Отже, повертаючись до матеріалів справи суд відмічає, що сторони перебували у договірних відносинах, які виникли з договору страхування, у якому погоджено його зміст. Одним із доводів відповідача щодо невиплати страхового відшкодування є не подання страхувальником документа, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування, у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником у відповідності до ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортів» (далі - Закон), однак такий суд оцінює критично, виходячи з наступних мотивів. Відповідно до ст. 395 ЦК України до видів речових прав на чуже майно належить також право володіння. Речове право на чуже майно, як і право власності, має абсолютний характер. Суб`єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб`єктами, хто його оточує. Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа з-поміж тих, з ким він вступає у відносини. Відповідно до ст. 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно. Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України. Отже, суд прийшов до переконання про те, що факт правомірності володіння [PERSON] транспортним засобом є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права. Відповідно до п. 1.4 ст. 1 Закону володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. Наземні транспортні засоби (далі - транспортні засоби) - це пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах (пункт 1.5. статті 1 Закону). Згідно з п. 1.6. ст. 1 Закону власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах. Відповідно до п. 1.7 ст. ст. 1 Закону забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. Згідно з п. 22.1. ст. 22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до п. 35.1. ст. 35 Закону для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви. Згідно з п. 35.2. ст. 35 Закону, до заяви додаються: а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; ґ) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого; д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника; є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності). Відповідно до п. 37.1. ст. 37 Закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: 37.1.1. навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; 37.1.2. вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону); 37.1.3. невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; 37.1.4. неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо). Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі, хоча і не був власник пошкодженого транспортного засобу, а тому мав право на відшкодування завданої шкоди, як особа, яка на відповідній правовій підставі керувала транспортним засобом та якій було завдано збитків. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року (справа № 755/2656/19). Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що оскільки встановлено правомірне володіння [PERSON] транспортним засобом на підставі довіреності, а відтак суд прийшов до переконання про те, що позивач (правонаступник [PERSON] ) має право на відшкодування завданої шкоди, незважаючи на те, що станом на час ДТП [PERSON] не була власником пошкодженого в результаті ДТП автомобіля, яку необхідно стягнути із відповідача на користь позивача, а позов задовольнити. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до посвідчення серії [NUMBER] позивач є інвалідом ІІ групи, а відтак звільнена від сплати судового збору у відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, з відповідача необхідно стягнути судовий збір у дохід держави у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved