Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-21 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із зазначеним позовом. У підтвердження своїх вимог позивач покликається на те, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після смерті батька спадкова справа не відкривалася; до складу спадкового майна входив житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується реєстраційним посвідченням 04.10.1973р.; Договором про безстрокове користування земельною ділянкою від 10.08.1956р.; Актом Самбірського БТІ про відведення земельної ділянки під будівництво від 12.08.1956р.; Довідкою Інвентаризаційної контори «Укрринк» від 05.08.1958р. про стан готовності будинку 65%. Згідно ст. ст. 418, 420 Цивільного кодексу Української РСР спадкоємцями по смерті батька являлися: його дружина [PERSON] ; дочка [PERSON] ; дочка [PERSON] , непрацездатна мати [PERSON] у рівних частках по 1/4 спадкового майна, оскільки іншого розподілу часок на день смерті батька тогочасне чинне законодавство не передбачало. [INFO] померла її мати [PERSON] . Після її смерті відкрито спадкову справу і спадкоємцями мали б бути: дочка [PERSON] та друга дочка [PERSON] , - тому мав відбутися розподіл спадщини між спадкоємцями в рівних частках 1/4:2=1/8. Всупереч чинному законодавству Свідоцтво про право на спадщину від 04.02.1974р. видане нотаріусом Мостиської державної нотаріальної контори в м. Мостиська, тобто не за місцем проживання спадкодавця. Спадкоємцями згідно Свідоцтва про право на спадщину від 04.02.1974р. є [PERSON] на 1/3 частини житлового будинку та дід [PERSON] на 1/3 частини житлового будинку. Рішенням Самбірського міського народного суду Львівської області від 22.02.1988р. визнано частково недійсним Свідоцтво про право на спадщину від 04.02.1974р., виключивши із частки [PERSON] право на спадкування 1/9 частини будинку. Дані про діда не були вірно зазначені, а правильно персональні дані мали звучати [PERSON] . Тобто особу, яка була допущена до спадкування належним чином нотаріусом не встановлено. Таким чином вважає, грубою помилкою допущення [PERSON] до спадкування по смерті матері [PERSON] . Заяву про прийняття спадщини [PERSON] подав 25.12.1973р, із пропуском шестимісячного строку з дня відкриття спадщини, оскільки постійно проживав у с. Бачина Старосамбірського району з 1958р. по 1975р. тому не міг вступити в управління спадковим майном як визначено ст.549 Цивільного кодексу Української РСР(Документ 1540-06, перша редакція від 18.07.1963р.). На основі незаконного Свідоцтва про право на спадщину від 04.02.1974р. видано Свідоцтво про право на спадщину від 08.12.1983р. по смерті сестри [PERSON] (померлої [INFO] ) на ім`я її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину від 18.08.1982р. та всі дії щодо неправомірного оформлення спадщини вчиняв [PERSON] в інтересах малолітньої дитини. У 2018р. позивач звернулася до нотаріуса із питанням оформлення спадщини по смерті батька [PERSON] та матері [PERSON] на житловий будинок по [ADDRESS] , однак у березні 2018р. отримала відповідь, щодо неможливості оформлення спадкових прав оскільки вже було видане Свідоцтво про право на спадщину за законом від 08.12.1983р. за реєстровим №4321. Вважає його незаконним, бо [PERSON] по смерті матері успадкувала 11/18 (1/3 + 2/9 + 1/18) частину житлового будинку по [ADDRESS] , тобто значно більшу частку ніж частка, яка належала її матері [PERSON] по закону, однак не була належним чином оформлена. Тобто, видача Свідоцтва про право на спадщину від 08.12.1983р. фактично є безпідставною. Спадкування 2/3 частки [PERSON] по смерті [PERSON] є протиправним і суперечним нормам чинного законодавства. Право на 1/18 частки будинку [PERSON] не підтверджено. Свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.12.1983р. за реєстровим №4321 видане малолітній [PERSON] без дозволу органу опіки і піклування. У ході судового провадження позивач уточнила позовні вимоги, - просила визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом від 08.12.1983р. за реєстровим №4321 та визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала вимоги позову та посилалася на викладені обставини у позовній заяві та в наступному письмовому зверненні до місцевого суду. Аналогічно її представник адвокат Мукан Б.С. підтримувала вимоги позову та наполягала на його задоволенні повністю. Відповідач [PERSON] будучи повідомленою у встановленому законом порядку, до суду не з`явилася та не повідомила про причини неявки, із відзивом на позов не зверталася, а тому суд уважає за можливе розглядати справу в її відсутності на підставі наявних даних про права та взаємовідносини сторін у заочному провадженні, проти чого не заперечила позивач та її представник адвокат. Третя особа [PERSON] аналогічно будучи повідомленим про час та місце розгляду справи до суду не з`явився. З`ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд дійшов до переконання, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та про визнання права власності на спадкове майно слід задовольнити повністю з наступних міркувань і, при цьому суд виходить із далі встановлених обставин і визначених відповідно до них правовідносин: У відповідності до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Главою 5 Цивільного-процесуального Закону регламентовано поняття доказів, їх належність та допустимість; обов`язок доказування і подання доказів. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальними положеннями ЦПК України є обов`язком суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Судом установлено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] . До складу спадкового майна входив житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується: Реєстраційним посвідченням 04.10.1973р.; Договором про безстрокове користування земельною ділянкою від 10.08.1956р.; Актом Самбірського БТІ про відведення земельної ділянки під будівництво від 12 08.1956р.; Довідкою Інвентаризаційної контори «Укрринк» від 05.08.1958р. про стан готовності будинку 65%. [INFO] померла мама позивача [PERSON] . По смерті матері відкрито спадкову справу. Спадкоємцями мали бути: дочка [PERSON] та дочка [PERSON] . Після смерті [PERSON] нотаріусом Мостиської державної нотаріальної контори в м. Мостиська 04.02.1974р. було видано Свідоцтво про право на спадщину [PERSON] на 1/3 частини житлового будинку та [PERSON] також на 1/3 частину житлового будинку. Рішенням Самбірського міського народного суду Львівської області від 22.02.1988р. визнано частково недійсним Свідоцтво про право на спадщину від 04.02.1974р., виключено із частки [PERSON] право на спадкування 1/9 частини будинку. На основі Свідоцтва про право на спадщину від 04.02.1974р. було видано Свідоцтво про право на спадщину від 08.12.1983р. по смерті сестри позивача [PERSON] , яка померла [INFO] на ім`я її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину від 18.08.1982р. та всі дії щодо оформлення спадщини вчиняв [PERSON] , замість малолітньої дитини. Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 7 грудня 1990 року №533-ХІІ «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року №105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за №112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року №5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року №45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976року №1/5, та іншими нормативними актами. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державний нотаріат» від 25 грудня 1974 року «При вчиненні нотаріальних дій державні нотаріуси та інші службові особи, що вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу громадян, їх представників або представників державних установ, підприємств і організацій, колгоспів, інших кооперативних та інших громадських організацій, які звернулися за вчиненням нотаріальних дій». Статтею 49 цього Закону державний нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність відносин з спадкодавцем, які є підставою для закликання до спадкоємства за законом осіб, що подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. Згідно ст. 50 3акону державний нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна. Статтею 52 Закону якщо серед спадкоємців померлого є неповнолітні або особи, над якими встановлена опіка чи піклування, свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя видається при наявності дозволу органів опіки і піклування. Згідно п. 107 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року №45/5 місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, - місце знаходження майна або його основної частини. Відповідно до п. 134 цієї Інструкції державний нотаріус повідомляє (надсилає копію свідоцтва про право на спадщину) про видачу свідоцтва про право на спадщину на ім`я неповнолітнього або недієздатного чи обмежено дієздатного спадкоємця орган опіки і піклування за місцем проживання спадкоємця для охорони його майнових інтересів. Відтак Свідоцтво про право на спадщину за законом від 08.12.1983р. за реєстровим №4321 є незаконним оскільки [PERSON] по смерті матері успадкувала 11/18 (1/3 + 2/9 + 1/18) частину житлового будинку по [ADDRESS] , тобто значно більшу частку ніж частка, яка належала її матері [PERSON] по закону, однак не була належним чином оформлена. Тобто, видача Свідоцтва про право на спадщину від 08.12.1983р. фактично є безпідставним оскільки право на 1/18 частки будинку [PERSON] не підтверджено. Крім цього Свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.12.1983р. за реєстровим №4321 видане малолітній [PERSON] без дозволу органу опіки і піклування. Позивач [PERSON] зверталася із приводу спадкування житлового будинку [ADDRESS] до нотаріальної контори, однак їй було відмовлено в оформленні права власності на спадкове майно, оскільки вже було видане свідоцтво про право на спадщину на частину будинковолодіння. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1258 ЦК України [PERSON] являється спадкоємцем по закону майна померлих батьків. Ураховуючи вищенаведені норми законів у сукупності з дослідженими матеріалами справи, переконливу позицію позивача [PERSON] , що вона повинна бути визнана власником батьківського будинку вцілому, а з племінницею стосовно можливого спадкового майна урегулює питання добровільно, беручи до уваги складні триваючі правовідносини на основі поданих стороною позивача документальних доказів, а також відсутність будь-яких даних від сторони відповідача і, через що судом відповідно до наведеного не встановлено, що спірні правовідносини можуть впливати на права, свободи чи інтереси інших осіб, наводить суд до висновку, що даний позов є підставний та підлягає до задоволення у заочному провадженні. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. При цьому суд зауважує, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний

Outcome: approved