Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-13 00:00:00

У жовтні 2021 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , Київська міська рада про зобов`язання вчинити дії. З урахування уточненої позовної заяви просив суд позачергово надати Позивачу Шевченківською районною у м. Києві державною адміністрацією жилого приміщення в порядку ст. 47 Конституції України, ст. 46 Житлового кодексу України, житло якого внаслідок стихійного лиха (пожежі) стало непридатним для проживання. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 02 березня 1971 року [PERSON] - батько Позивача, перебуваючи на той час у шлюбі з [PERSON] (Третя особа), набули право власності за договором купівлі-продажу на 1/4 частину у житловому будинку [ADDRESS] . Технічним висновком про стан садибного індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] від 24 лютого 2009 року за № 129/03 визначено, що будівля знаходиться в аварійному стані, непридатна для проживання і не підлягає ремонту внаслідок пожежі (стихійного лиха). [INFO] батько Позивача, співвласник аварійної Будівлі, [PERSON] , помер. 11 серпня 2020 року Позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, на підставі якого здійснив реєстрацію у Державному реєстрі своє речове право власності на 1/6 частину Будівлі. У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до суду та просить про позачергове надання Позивачу Шевченківською районною у м. Києві державною адміністрацією жилого приміщення в порядку ст. 47 Конституції України, ст. 4 ЦПК України, ст. 46 Житлового кодексу України. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 жовтня 2021 року матеріали позовної заяви було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 листопада 2021 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків. 02 грудня 2021 року на адресу суду надійшла заява про виконання ухвали суду разом у новою позовною заявою від [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2021 року було відкрито провадження у справі. Призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 08 лютого 2022 року на адресу суду надійшло спільне клопотання від [PERSON] та [PERSON] про судовий розгляд справи без участі третіх осіб. 22 лютого 2022 року на адресу суду надійшов відзив від представника Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, зі змісту якого вбачається, що представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Також 22 лютого 2022 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив КМР, відповідно до якої позивач просить суд задовольнити позовні вимоги. 14 квітня 2022 року на адресу суду надійшов відзив проти позову від КМР, відповідно до якого представник третьої особи просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2022 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. Позивач - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити позов з підставі, викладених у позовній заяві. Представник відповідача - [PERSON] у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечувала, просила суд відмовити. Треті особи: [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, повідомлялися судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Судом враховано, що останні у своєму спільному клопотанні від 08 лютого 2022 року просили суд розглядати справу у їх відсутність, позов підтримали. Третя особа - Київська міська рада у судове засідання своїх представників не направили, повідомлялися судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Судом враховано, що представник третьої особи у своєму відзиві просив розглядати справу за їх відсутності, проти позову заперечували. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. З Технічного висновку про стан садибного індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] від 24 лютого 2009 року за № 129/03 вбачається, що будівля знаходиться в аварійному стані, непридатна для проживання і не підлягає ремонту внаслідок пожежі (стихійного лиха). Вбачається, що підставами для обстеження зазначено наступне: «- Заява Замовника - гр. [PERSON] ; - Технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок; - Лист КМДА від 23.07.99 за № 044/86-844 про стан пошкодженого пожежею помешкання по [ADDRESS] і порушення питання щодо покращення умов проживання його мешканців; - Довідка УДПО ГУ МВС України в м. Києві від 22.04.99 р. за №9/306 про пошкодження будинку [ADDRESS] в результаті пожежі в сусідньому відселеному будинку №3 ; - Лист-висновок Шевченківської РДА від 27.12.99 р за № ІІ,Х-1657/7, К*38, Г-1609/1-4, 187 про непридатність для проживання будинку [ADDRESS] ; - Висновок КП спеціалізованого управління протизсувних підземних робіт від 09.008.2005 року за №8/1-1163 про розташування будинку [ADDRESS] в небезпечній зоні зсуву; - «Акт обстеження несучих та огороджуючих конструкцій квартири [ADDRESS] » від 06.02.2009 р за № 161/01, наданий будівельною лабораторією КП «Київжитлоспецексплуатація».». Відповідно до копії свідоцтва про спадщину за законом від 11 серпня 2020 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори Пєшковою О.П., вбачається, що спадкоємцями майна померлого [PERSON] , є його: син - [PERSON] (2/3 частки майна), у тому числі з урахуванням 1/3 частки майна, від якої відмовилась дружина померлого - [PERSON] , та його онука - [PERSON] (1/3 частки майна), мати якої - [PERSON] , померла [INFO] . Спадщина, на яку в указаних частках видано це свідоцтво, складається з 1/4 частини Домоволодіння номер [ADDRESS] частина Домоволодіння належала померлому на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Третьою київською державною нотаріальною конторою 02 березня 197 року за реєстровим № 3632 та зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації 05 квітня 1971 року за № 9256. Свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частину домоволодіння видано на ім`я сина померлого - [PERSON] . Право власності також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11 серпня 2020 року, індексний номер витягу: 219823186. З копії Довідки, виданої Відділом обліку та розподілу житлової площі Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №412 від 13 жовтня 2020 року встановлено, що [PERSON] дійсно перебуває на квартирному обліку з 23 квітня 1990 року у складі сім`ї з 3 осіб: - [PERSON] , 1946 р.н. - мати; - [PERSON] , 1978 р.н. - заявник; - [PERSON] , 2004 р.н. - син. Порядок забезпечення житлом: першочерговий. Категорія обліку: мешканці ветхих будинків, дата встановлення категорії 23.04.1990. Облікова справа № 14648-А. Також представником третьої особи - КМР у своєму відзиві було зазначено, що відповідно до автоматизованого банку даних «Квартоблік» позивач - [PERSON] , його син - [PERSON] та його мати - [PERSON] зараховані на квартирний облік з 23.04.1990, та перебувають на обліку по категорії «мешканців ветхих будинків» Станом на 09.02.2022 номер черги [PERSON] із сім`єю за списками: - загальна черга - 1428/12349 (район/місто); - першочерговий - 81/867(район/місто); - за категорією обліку «ветхий будинок» - 6/34 (район/місто). Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Питання розподілу та надання житлових приміщень регулюється нормами Житлового кодексу (зі змінами та доповненнями). Згідно зі ст. 5 ЖК України державний житловий фонд перебуває у віданні міністерств, державних комітетів та відомств. Відповідно до ст. 31 ЖК Української РСР (станом на час розгляду ЖК України) громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством України), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю. Як встановлено ч.ч. 1, 2 ст. 43 ЖК України громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Порядок визначення черговості надання громадянам жилих приміщень встановлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Частиною 1 ст. 46 ЖК України визначено перелік осіб, яким жилі приміщення можуть бути надані поза чергою, зокрема, до таких віднесено осіб з інвалідністю внаслідок Другої світової війни і прирівняним до них у встановленому порядку особам протягом двох років з дати прийняття рішення про включення їх до списку на позачергове одержання жилого приміщення, а з них особам з інвалідністю першої групи з числа учасників бойових дій на території інших держав - протягом року з визначенням переважного права осіб з інвалідністю внаслідок Другої світової війни і прирівняних до них у встановленому порядку осіб на одержання жилих приміщень перед всіма іншими категоріями позачерговиків. Відповідно до ч. 3 ст. 46 ЖК України громадяни, які мають право на позачергове одержання жилих приміщень, включаються до окремого списку. З аналізу вказаних норм закону слідує, що особи, які перебувають в окремому списку мають однакові права, тому одержують жилі приміщення в порядку черговості, в залежності від часу зарахування до такого окремого списку. Отже, забезпечення житлом таких осіб можливе лише згідно з існуючою черговістю з урахуванням часу взяття на облік та у порядку, передбаченому законодавством. Також судом враховано, що порядок надання жилих приміщень громадянам, які перебувають на квартирному обліку, врегульовано Правилами обліку громадян, потребуючих поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень, затверджені постановою Ради Міністрів УРСР та Української республіканської ради професійних спілок від 11.12.1984 № 470. Відповідно до п.п. 1 п. 39 зазначених Правил жилі приміщення надаються в порядку загальної черги, за винятком осіб, маючих право першочергового отримання цих приміщень. Підпунктом 3 п. 38 згаданих Правил встановлено, що черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття осіб, які потребують поліпшення житлових умов, на облік (включенням до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень). Іншого порядку, ніж дата взяття на облік у формуванні черговості забезпечення житлом осіб, які користуються певним правом (мають однакові пільги) в черговості одержання таких приміщень діючим законодавством не встановлено. Такий висновок відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 758/15583/17 (провадження № 61-2710св20). Тому з врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що позивачем доведено суду, що останній має право на отримання житлової площі, у відповідності до законодавства, що підтверджується матеріалами наданими суду, проте позивачем не доведено суду обґрунтованість позиції, що саме він має переважне право на поліпшення житлових умов, ніж інші особи, які теж віднесенні до списку та черга яких ближча ніж у позивача. Таким чином, наведене дає підстави для висновку про те, що позивач має бути забезпечений житлом у порядку черги після того, як будуть забезпечені житлом особи, які перебувають у списку осіб, що мають право на одержання житла раніше нього. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладена у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2019 року № 761/40646/17. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року). Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд наголошує на тому, що позивач на свій розсуд обрав спосіб захисту порушеного права та розпорядився своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст. 13 ЦПК, розглядає дану справу лише в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Передумовою для виникнення обов`язку щодо реалізації права на забезпечення житловим приміщенням є наявність житлової площі та наближення черги за списком на отримання такого житла, оскільки в іншому випадку буде порушуватись конституційне право на житло інших громадян, що перебувають на обліку та мають право на отримання житла і також потребують поліпшення житлових умов. Таким чином, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі положень Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 5, 31, 43, 46 ЖК України,

Outcome: dismissed