Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовною заявою, посилаючись на те, що він на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 16.05.2022 року приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 16.05.2022 року, реєстраційний номер 2590955735080, є власником житлового будинку [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстровані його донька [PERSON] та онука [PERSON] , які не є співвласниками будинку та з 2015 року не проживають в даному будинку та в будинку відсутні їх речі. Де на даний час проживають відповідачі йому невідомо. Враховуючи викладе позивач вважає що вони втратили право користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 03 червня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та справу призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 28 липня 2022 року у порядку ст. ст. 280-281 ЦПК України вирішено провести заочний розгляд справи. Позивач [PERSON] в судовому засіданні просив задовольнити позов з підстав зазначених в ньому. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились, про причини неявки не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином у відповідності до вимог ст. ст. 128, 130 ЦПК України, про що свідчить рекомендоване поштове повідомлення. У встановлений судом строк відповідачі заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного провадження та відзиву не надали. Представник виконавчого комітету Олександрійської міської ради Кіровоградської області як орган опіки та піклування на розгляд справи не зявився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи у відсутність їх представника. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 223 ЦПК України у разі неявки учасника справи, який належним чином повідомлений про судове засідання, без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. Також суд зазначає, що оскільки відповідачам роз`яснювалося право подати відзив, у якому необхідно викласти заперечення проти позову у визначений судом строк, а також наслідки неподання такого відзиву, однак відзив до суду за весь час перебування в провадження суду цієї справи подано не було, на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, заслухавши позивача, дослідивши письмові докази, встановив фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, що виникли у справі. Згідно ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] , [INFO] , є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 6, 8). Довідкою управління дозвільно - погоджувальних процедур та адміністративних послуг Олександрійської міської ради №234 від 20 травня 2022 року підтверджено, що за адресою: [ADDRESS] , значаться зареєстрованими позивач [PERSON] , його дочка - [PERSON] та онука [PERSON] (а. с. 9). Актами від 23 травня 2022 року, затвердженими старостою Звенигородського старостинського округу та складеним за участю мешканців [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] , які засвідчили, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] не проживають з 2015 року (а.с.10-11). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що являється сусідкою позивача та знає, що відповідачі являються позивачу донькою та онукою та виїхали в Російську Федерацію в 2015 році і з того часу не приїзджали до позивача та не спілкуються з ним. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив , що являється сусідом позивача та знає, що його донька [PERSON] та онука [PERSON] з 2015 році проживають в Російській Федерації та не підтримують ніяких зв`язків з позивачем і з того часу ніколи не приїзджали до нього. Статтею 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на власний розсуд. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Положеннями статті 391 ЦК України надано право власнику майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вимогами ст. 71 Житлового кодексу України встановлено 6-ти місячний строк збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його родини, а також вичерпаний перелік випадків за якими за особою, що тимчасово відсутня, зберігається житлове приміщення понад шести місяців. Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи, яка втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності особи більш встановлених строків здійснюється в судовому порядку. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (стаття 405 ЦК України). При розгляді цієї справи суд враховує правову позицію об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20.09.2021 № 200/17337/17 (61-865сво21), відповідно до якої наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Таким чином, судовим розглядом справи встановлено, що відповідач [PERSON] за місцем реєстрації тривалий час (більше року) не проживає, її особистих речей в будинку не має, отже вона є такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] . Будь-які підстави для збереження за нею права користування цим житловим приміщенням відсутні, у зв`язку з чим суд вважає, що права позивача підлягають захисту та приходить до висновку про задоволення позову в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] . Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Щодо позовних вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. (ч.2,3,4 ст. 29 ЦК України) Згідно із ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Проаналізувавши наведені правові норми, суд приходить до висновку, що інтереси малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , даним рішенням не порушуються з огляду на те, що вона у спірному будинку не мешкає з 2015 року. Згідно ч. 2 ст. 18 цього Закону, діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення. Таким чином, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітні діти не можуть бути самостійними відповідачами за позовом про визнання їх такими, що втратили право користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. У відповідності до ч. 5, 6 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Постановою Кабінету Міністрів України №1068 від 30.08.2007 року «Про затвердження типових положень про службу у справах дітей» затверджено типові положення про службу у справах дітей, які не містять повноважень служби про надання дозволу при вирішенні питань про визнання неповнолітньої особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням. Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Олександрійської міської ради від 01 липня 2022 року встановлено недоцільним знімати з реєстрації малолітню [PERSON] , [INFO] . Неповнолітні діти не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх непроживання в спірному будинку не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітня [PERSON] , [INFO] , набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано. На підставі вищевикладеного, суд приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати необхідно залишити по фактично понесеним. .

Outcome: partial