Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-25 00:00:00

Позивач 12 січня 2022 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просив визнати відповідача таким, що втратив право користування кімнатою [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що кімната [ADDRESS] перебуває в комунальній власності територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради. В зазначеній кімнаті з 06 вересня 2013 року зареєстрований відповідач. З 01 липня 2018 року особовий рахунок закритий, борг на 01 липня 2021 року складає 4 659,74 грн. Відповідач понад шість місяців не проживає за даною адресою. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. Представник позивача письмово просила справу розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи - КП «Жилсервіс-5» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явився, письмово просив розглядати справу без його участі відповідно до чинного законодавства. На підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що кімната № [NUMBER] в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] перебуває в комунальній власності територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради. В зазначеній кімнаті з 06 вересня 2013 року зареєстрований відповідач [PERSON] (а.с. 9). З 01 липня 2018 року особовий рахунок закритий, борг на 01 липня 2021 року складає 4 659,74 грн., що підтверджується довідкою від 23 липня 2021 року (а.с. 8). Згідно з актами від 01 березня 2021 року та від 05 липня 2021 року відповідач у кімнаті № 19 в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] не проживає понад шість місяців, кімната опечатана (а.с. 6, 7). Статтею 47 Конституції України та статтею 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло, відповідно до якого ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. Відповідно до частини 1 статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Виходячи з вказаних положень закону, особа може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням у випадку, коли вона була відсутня в ньому понад шість місяців і без поважних причин. Надані позивачем докази свідчать про тривале, більше шести місяців, не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні. Також під час розгляду справи судом не здобуто жодних доказів про поважність причин не проживання відповідача у спірному приміщення протягом вказаного часу. Суд вказує, що тривалість відсутності відповідача у вказаному житловому приміщенні, не подання суду доказів щодо поважності причин такого тривалої відсутності за своїм місцем реєстрації, об`єктивно свідчить про зміну постійного місця проживання такого учасника справи, а тому визнання такої особи такою, що втратила права користування спірним жилим приміщенням не суперечить закону та відповідає нормам ст. ст. 71, 72 ЖК України. Таким чином, вказана вимога позивача про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням, ґрунтується на законі та підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2 481,00 грн. покладається на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved