Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-18 00:00:00

Позивач звернувся в листопаді 2021р. до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 14.11.2018р. в сумі 9000.00 доларів США, інфляційні втрати за весь час прострочення та всіх судових витрат. Позов обґрунтував тим, що 14 листопада 2018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики шляхом видачі розписки, згідно якої відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 9000 доларів США. Позичені кошти відповідач зобов`язувався повернути до 01.02.2020р., однак станом на дату подання позовної заяви відповідач грошових коштів позивачу не повернув. Просив стягнути з відповідача борг за договором позики та інфляційні втрати. 31.05.2022 року представник позивача подала клопотання про зменшення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат та збільшення позовних вимог в частині стягнення судових витрат, а саме витрат на правову допомогу у розмірі 14 000грн. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, однак представник позивача подала суду заяву в якій розгляд справи просила проводити без їх участі, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі. Щодо заочного розгляду справи не заперечили. Відповідач в судові засідання не з`явився, повідомлявся про судові засідання належно, в т.ч. отримавши 08.12.2021р. повістку особисто щодо судового засідання призначеного на 20.01.2022р., про судове засідання відповідач повідомлений також шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада», а тому суд вважав за можливе завершити розгляд даної справи за відсутності відповідача. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінюючи всі докази в сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 14.11.2018р. між позивачем та відповідачем було укладено договір позики шляхом видачі розписки, згідно якої відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 9000,00 доларів США, строком повернення позики до 01.02.2020 р., рівними частинами по 750 доларів США щомісячно, починаючи з 01.02.2019р., що підтверджується наявним в матеріалах справи оригіналом розписки (а.с.20). За вимогами ст.1046 ЦК України за договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Статтею 527 ЦК України передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Як слідує зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Оскільки, примірник оригіналу розписки позикодавець надав до справи як доказ неповернення позики у строк до 01.02.2020р. суд дійшов висновку, що позика не повернута, що і доводила сторона позивача та не спростовано стороною відповідача. Тому вимоги щодо стягнення коштів в сумі 9000 доларів США підлягають до задоволення. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 14000 грн., то суд зазначає наступне. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частин 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Представником позивача долучено до матеріалів справи копію договору про надання юридичних послуг та виконання юридичних робіт від 13.05.2022 року (а.с.75), копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 27 травня 2022 року (а.с.76) та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.77). Як слідує з матеріалів справи, представником позивача чи позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження такої сплати адвокату коштів у розмірі 14000,00 грн., зокрема, не надано відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого іншого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку. П.3.1. договору про надання юридичних послуг та виконання юридичних робіт встановлено, що вартість робіт за даним договором еквівалентна 6000 грн. за підготовку та подання документів по справі, та 1500 грн. за кожне судове засідання. Однак договір про надання про надання юридичних послуг та виконання юридичних робіт укладено між позивачем та адвокатом 13.05.2022 року, а позовна заява подана до суду 15.11.2021 року, відтак підготовку та подання документів по справі до суду адвокат не здійснювала. При цьому позивач з часу звернення до суду в листопаді 2021р. по 30.05.2022р. не з`являвся, жодного судового засідання за участі представника позивача також не відбувалось, а подана заява про збільшення позовних вимог 31.05.2022р. стосувалась тільки витрат на правову допомогу. За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення витрат на професійну (правничу) допомогу. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому, з відповідача в користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 2371,50 грн. За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими частково. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 527,1046-1049 ЦК України,

Outcome: partial