Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-19 00:00:00

18.08.2021 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про відшкодування шкоди, у якому просить стягнути з відповідача на свою користь завдану матеріальну шкоду в розмірі 46386,78 грн., судові витрати зі сплати судового збору в сумі 908,00 грн., судові витрати пов`язані із замовленням та проведенням розрахунку вартості матеріального збитку в сумі 5000,00 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 2500,00 грн. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 14.11.2020 року. Позивач зазначає, що тривалий час відбувається залиття його квартири з вище розташованої квартири [ADDRESS] через недбале відношення власників даної квартири до сантехнічного обладнання в межах квартири. 22.02.2021 року за фактом залиття квартири був складений акт про залиття, згідно якого встановлено, що з вище розташованої квартири [ADDRESS] , через недбале відношення власників квартири до сантехнічного обладнання в межах квартири відбувається залиття квартири [ADDRESS] . Отже встановлено, що залиття належної позивачу квартири сталося з квартири [ADDRESS] розташованої поверхом вище. Згідно звіту про оцінку вартості матеріальних збитків, що виникли внаслідок залиття житлового приміщення від 19.04.2021 року, вартість матеріальних збитків завданих позивачу як власнику квартири, становить 46386,78 грн. За проведення оцінки вартості матеріального збитку позивачем сплачено 5000,00 грн. Власником квартири [ADDRESS] є відповідач, тож саме на нього покладається обов`язок з відшкодування завданих збитків. Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, і якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Отже, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди. Саме власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, а невиконання такого обов`язку, якщо результатом такого невиконання є нанесення шкоди іншим особам, тягне за собою відшкодування власником збитків. При цьому, власник права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової шкоди. У позасудовому порядку позивач звертався до відповідача з вимогою про відшкодування шкоди, однак жодного відшкодування від відповідача не отримав. Ухвалою суду від 27.08.2021 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Ухвалою суду від 11.01.2021 року задоволене клопотання представника відповідача та суд постановив перейти до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Ухвалою суду від 31.05.2022 року задоволено заяву представника відповідача про виклик в судове засідання свідків. 05.01.2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що він не проживає у квартирі [ADDRESS] , а фактично проживає та зареєстрований за іншою адресою. Позивачем не вказано дату затоплення, а розмір шкоди є необґрунтованим та розрахованим із завищеними цінами. В акті від 22.02.2021 року не вказано скільки часу пройшло від залиття, лише зазначено про періодичні затоплення, не встановлено винної у залитті особи. З актом відповідача та наймачів квартири [ADDRESS] не ознайомлено. Дата заподіяння шкоди є істотною обставиною, а акт від 22.02.2021 року сторона відповідача вважає неналежним та недопустимим доказом. Відповідача та мешканців квартири ніхто не повідомляв про перевірку, не запрошував взяти участь в огляді та з`ясуванні причин затоплення, дати затоплення та розміру заподіяної шкоди. До вимоги про відшкодування не додано доказів про її направлення відповідачу і в ній відсутня дата затоплення та ким саме таке затоплення вчинене. У квартирі [ADDRESS] , яка належать відповідачу, зареєстровані дві особи: [PERSON] (колишня дружина відповідача) та [PERSON] (син відповідача), які проживають у квартирі більше 10 років, і саме вони, на думку відповідача, мають нести відповідальність за заподіяння шкоди у випадку наявності їх вини. Крім того, не виключається затоплення квартири через водопровідні мережі, що перебувають на балансі та обслуговуванні відповідного комунального підприємства. На переконання сторони відповідача, саме наймачі несуть відповідальність, у випадку доведення їх вини, за фактом залиття, а не власник, який не проживає у квартирі та нею не користується. 07.02.2022 року до суду надійшла відповідь на відзив зі змісту якої вбачається, що позивач підтримує заявлені вимоги в повному обсязі та додатково посилається на те, що зазначені у акті про залиття від 22.02.2021 року пошкодження були спричинені внаслідок залиття квартири, яке сталось 25.10.2020 року, що також підтверджується фото та відео матеріалами, які додаються до відповіді на відзив. Форма та зміст акту відповідають вимогам чинного законодавства, ним підтверджено факт та причини залиття, а складання акту пізніше від дати залиття відбулось у зв`язку із встановленими у країні обмеженнями через карантин і у цей період прийом ЖЕД не проводив і отримати будь-які документи не було можливості. У матеріалах справи наявні докази на підтвердження направлення відповідачу вимоги, а колишня дружина та син відповідача знали про затоплення, тож вони та відповідач мали змогу врегулювати спір в позасудовому порядку. Відповідач не намагався внести корективи чи зауваження до акту, хоча мав можливість звернутись із таким питанням до ЖЕД. Відповідачем не доведено наявності договору найму житла між ним та його колишньою дружиною і сином, а за відсутності договору найму квартири останні не несуть відповідальність за завдану шкоду. Саме на відповідача покладається обов`язок з доведення відсутності його вини у заподіянні позивачу шкоди, а тому посилання на недоведеність причин затоплення є лише припущенням відповідача. З боку відповідача не було зазначено жодного заперечення з приводу змісту звіту про оцінку збитків, методології та результатів оцінки та не було залучено жодного документу, який би ставив під сумнів оцінену вартість шкоди. 06.06.2022 року до суду надійшли заперечення сторони відповідача зі змісту яких вбачається, що відповідач не визнає заявлених до нього вимог та просить відмовити у задоволенні позову додатково посилаючись на те, що позивачем не доведено заподіяння йому шкоди діями відповідача, який у квартирі [ADDRESS] не проживає, а проживає за іншою адресою з лютого 1996 року, тому не має жодного відношення до залиття квартири позивача і відповідач не завдавав позивачу жодної шкоди. Колишня дружина та син відповідача є наймачами кв. [ADDRESS] , оскільки проживають та зареєстровані у ній, а також користуються усіма комунальними послугами, всилились до квартири як члени сім`ї власника і продовжують проживати в цій квартирі. Будь-якої додаткової угоди між власником та вказаними особами щодо проживання у квартирі закон не вимагає. Відповідач вказує, що належним чином слідкує за своїм майном, а затоплення могло статися виключно через неналежне користування комунікаціями (водопостачанням холодної та гарячої води) мешканцями даної квартири. Доказів того, що затоплення відбулось в результаті пошкодження в середині квартири труб чи кранів не надано. 23.06.2022 року до суду надійшли у письмовому вигляді додаткові пояснення сторони позивача, у яких представник зазначає, що позиція відповідача про те, що він не має відношення до затоплення квартири є хибною, адже тягар утримання майна лежить на його власнику і відповідач не надав жодних доказів, які б спростовували його відповідальність. Відповідач, як власник квартири, має обов`язки щодо утримання майна в належному стані та його експлуатації. Представник позивача вказує, що йому особисто не відомо чи проживає відповідач в квартирі та з якою періодичністю у ній з`являється. Згідно положень ст. 319 ЦК України, власність зобов`язує і здійснюючі свої права власності власник не може порушувати права, свободи та інтереси інших громадян та зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства. Незалежно від того хто користується приміщенням (за виключенням укладення договору найму з наявністю відповідних умов), відповідальним за утримання та експлуатацію приміщення лишається власник. Посилання сторони відповідача на положення ст. 64 ЖК України є хибними, адже відповідач є власником, а не наймачем, тож члени його сім`ї не можуть вважатись наймачами. 19.07.2022 року до суду надійшли у письмовому вигляді додаткові пояснення сторони відповідача, у яких вказано, що відповідач не може відповідати за шкоду, яка завдана не з його вини, адже під час розгляду справи встановлено, що відповідач не проживає в квартирі більше 10 років, а у ній проживають два наймачі - колишня дружина та повнолітній син відповідача і саме вони несуть відповідальність у випадку заподіяння шкоди іншим мешканцям будинку. Свідок [PERSON] підтвердила, що вона та її син є наймачами квартири і на неї відкритий особовий рахунок по сплаті комунальних послуг. Актом про затоплення не підтверджується залиття квартири через неналежне обслуговування власником свого майна і будь-яких доказів на підтвердження цієї обставини позивачем не надано. Вимога до відповідача була направлена не на адресу його проживання, а тому він не був повідомлений про залиття і відповідно не міг захищатися та доказувати свою невинуватість. Акт про залиття квартири не містить всіх необхідних реквізитів, а тому не може бути належним та допустимим доказом заподіяння майнової шкоди. У акті не зазначені конкретні причини залиття квартири та винні особи, не зазначена присутність заінтересованих осіб, акт складений без участі винної особи та відсутні інші необхідні реквізити. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що вона є мешканкою кв. [ADDRESS] , сторін у справі вона не знає. У будинку свідок проживає з 2014 року і жодного разу відповідача не бачила. У квартирі [ADDRESS] проживала бабуся і вона скаржилась свідку, що її періодично заливають з кв. [ADDRESS] , вона зверталась до різних органів, але на теперішній час вона вже померла. У квартирі [ADDRESS] жили мати й син, тож, на думку свідка, саме вони мають відповідати за завдану шкоду. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що вона зареєстрована в кв. [ADDRESS] і до серпня 2021 року там проживала, а на теперішній час проживає в притулку у зв`язку із вчиненням щодо неї домашнього насильства її сином. Відповідач є бувшим чоловіком свідка, але разом вони давно не проживають. Відповідач у квартирі [ADDRESS] ніколи не жив, після смерті його матері він успадкував цю квартиру та зареєстрував там свідка і їх спільного сина. Про затоплення квартири [ADDRESS] свідок нічого не знала, її особисто нікуди не запрошували, ні на огляд, ні на складання акту про залиття. Десь з пів року тому син свідка казав, що відбулось залиття. Стосовно квартири був договір чи свідоцтво на спадщину, свідок точно не пам`ятає, але всі ці документи вже втрачені. Свідок зазначила, що не сплачує відповідачу за проживання у квартирі, а всі рахунки по сплаті комунальних послуг відкриті на неї, і саме вона оплачує житлово-комунальні послуги, а також відповідач допомагав. У квартирі [ADDRESS] робився ремонт десь років десять тому, а сантехніку свідок міняє кожен рік, оскільки вона ламається. Відповідач у квартирі був лише коли ховав свою матір, десь років 18 тому. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній та інших заявах сторони позивача по суті справи, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що затоплення відбулось 25.10.2020 року, а акт про це затоплення складено пізніше у зв`язку дією на той час обмежень встановлених карантином. Дата затоплення підтверджується ідентифікуючими даними фотографій затоплення, з яких вбачається створення файлів фотографій затоплення саме 25.10.2020 року, а також електронними доказами, що містяться на диску долученому до матеріалів справи. Крім того, саме ці фотографії і були використані оцінювачем при складанні звіту про оцінку вартості збитку. Інші акти про затоплення, датовані 2006 та 2014 роками були долучені до позовної заяви лише для того, аби показати суду, що такі затоплення належної позивачу квартири відбувались систематично, при цьому ці акти не використовувались оцінщиком при здійсненні розрахунку збитку, а звіт складений саме за пошкодженнями спричиненими залиттям квартири 25.10.2020 року. На питання суду представник пояснив, що позивач ніколи не проживав у кв. [ADDRESS] та не був там зареєстрованим, він проживає та зареєстрований по [ADDRESS] , чи є у позивача родинні стосунки з дарувальником квартири [ADDRESS] представнику не відомо. Представники відповідача в судовому засіданні заперечують проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та інших заявах сторони відповідача по суті справи, зазначають, що власник квартири не може відповідати за шкоду, яка ним не заподіювалась, адже хоча він і власник квартири, він у цій квартирі не проживає багато років. На думку представників, відповідальність за спричинену шкоду мають нести колишня дружина та син відповідача, які є наймачами квартири, у разі наявності їх вини в заподіянні збитків. Представники вважають недопустимим і неналежним доказом акт про затоплення за відсутності у ньому всіх необхідних реквізитів та порушення порядку його складання. Також представники посилаються на те, звіт про оцінку вартості збитку виконаний в тому числі за актом про залиття від 27.06.2014 року, оскільки його копія міститься в матеріалах цього звіту. Крім того, представники звертають увагу на те, що звіт про оцінку містить зазначення про необхідність здійснення ремонту за пошкодженнями, які не були відображені у акті про залиття від 22.02.2021 року. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи та диск із записами фотографій пошкоджень в електронному вигляді, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 14.11.2020 року між [PERSON] , як дарувальником, та [PERSON] , як обдарованим, укладений договір дарування, за яким дарувальник передала у власність (подарувала), а обдарований прийняв у власність (у дарунок) належну дарувальнику на праві власності квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7-10). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 14.11.2020 року проведено державну реєстрацію права власності на кв. [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договору дарування від 14.11.2020 року (а.с. 6а). За змістом акту від 22.02.2021 року, затвердженого начальником ЖЕД-412: «Комісія в складі інженера 2 ктг. [PERSON], майстра з ремонту [PERSON] , слюсаря-сантехніка [PERSON] в присутності мешканки [PERSON] , тел. [NUMBER] провели візуальний огляд квартири [ADDRESS] після залиття, яке відбувається періодично з вище розташованої квартири [ADDRESS] . Будинок 1984 р. забудови, серія ММ-640, 2-ох під`їзний, 9-ти поверховий. Квартира [ADDRESS] розташована у 1-му під`їзді на 8-му поверсі. При візуальному огляді квартири виявлено, що внаслідок залиття пошкоджено: кімната: стеля - шпалери; стіна - шпалери; кухня: стеля - шпалери; стіна - шпалери; вбиральня поєднана: стеля - клейове пофарбування; стіна - клейове пофарбування. Ремонт на кухні, коридорі, вбиральні проводився у 2019 р., у кімнаті в 2013 році (зі слів мешканки). Залиття відбуваються періодично з вище розташованої квартири [ADDRESS] через недбале відношення власників до сантехнічного обладнання в межах квартири» (а.с. 17). До позовної заяви сторона позивача також додала копії актів про залиття квартири [ADDRESS] датовані 16.11.2006 року та 27.06.2014 року (а.с. 18-19). За змістом листа КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 16.06.2021 року, відповідно до даних реєстрових книг КП право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (а.с. 22). Відповідно до висновку по Звіту №11-04-2021 про оцінку вартості матеріальних збитків, що виникли внаслідок залиття житлових приміщень за адресою: [ADDRESS] , вартість збитку, завданого внаслідок залиття, становить 46386,78 грн. (а.с. 23-81). За змістом довідки про реєстрацію місця проживання особи, відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 15.02.1996 року по теперішній час (а.с. 101). Згідно наданих стороною відповідача витягів з Реєстру територіальної громади м. Києва у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , з 05.07.2003 року, та [PERSON] , [INFO] , з 05.03.2009 року (а.с. 121-122). Відповідно до висновку по Звіту №11-04-2021 про оцінку вартості матеріальних збитків, що виникли внаслідок залиття житлових приміщень за адресою: [ADDRESS] , оцінка вартості матеріальних збитків проведена на замовлення [PERSON] з метою визначення вартості збитку, завданого внаслідок залиття квартири, яке сталося 25.10.2020 року. Така ж дата залиття квартири (25.10.2020 року) міститься і у загальних відомостях об`єкта оцінки розділу 1 Звіту (а.с. 23-81). Як вбачається з поданої стороною позивача ідентифікації файлів фотографій виниклих пошкоджень квартири [ADDRESS] в результаті її залиття, дата зйомки значиться - 25.10.2020 року (а.с. 142). На диску з фото та відео із місця залиття, який поданий також стороною позивача, якщо відкрити папку «Затоплення Єгоров», у наступному папку «Роtор», а далі у відношенні файлів з фотографіями перевірити їх «Якості» у розділі «Докладно» (а не «Загальні»), вбачається дата здійснення зйомки фотографій 25.10.2021 року (а.с. 144). Крім того, фотографії пошкоджень квартири, які містяться на вказаному вище електронному носії, частково використані і у звіті про оцінку вартості матеріального збитку. Таким чином, ураховуючи пояснення представника позивача щодо дати затоплення квартири 25.10.2020 року та складання акту про залиття пізніше через об`єктивні обставини встановленого карантину, вказаної дати затоплення у звіті про оцінку, дати зйомки на ідентифікації файлів фотографій, дати зйомки, що містяться на диску в електронному вигляді та з огляду часткове використання цих фотографій у звіті про оцінку вартості збитку, судом достеменно встановлено той факт, що затоплення квартири [ADDRESS] , з приводу якого між сторонами виник спір з відшкодування шкоди, відбулось саме 25.10.2020 року. Відповідно до положень ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно зі статтею 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За частинами 1, 2 статті 1166 ЦК України, майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. У своїх постановах Верховний Суд неодноразово наголошував, що цивільне законодавство в делікатних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, тож якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу. При цьому, слід зазначити, що цивільно-правова відповідальність за нанесені збитки настає може наставати як при вчиненні активних дій, так і бездіяльності, адже власність зобов`язує. Відповідно положень ст. 151 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (квартиру), зобов`язані забезпечити його схоронність, проводити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію. Положеннями ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 3 статі 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому матеріальної та моральної шкоди. Згідно з п. 18 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8.10.1992 року № 572, власники квартир, наймачі та орендарі зобов`язані використовувати приміщення житлових будинків за призначенням, забезпечувати збереження жилих і підсобних приміщень квартири та технічного обладнання будинків, дотримувати правил пожежної безпеки. При появі несправностей в квартирі вживати заходів до їх усунення власними силами або силами підприємств по обслуговуванню житла. Поряд із цим, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання судом оцінки акту про залиття, звіту про оцінку вартості збитків, з точки зору належності та допустимості цих доказів, про відсутність підстав для встановлення судом у цій справі відповідальності власника квартири з якої було здійснене затоплення, належності чи неналежності такого відповідача та/або кола відповідальних осіб, оскільки першочерговим є висновок суду про те, що права позивача затопленням належної йому квартири порушені не були і у позивача не виникло право на відшкодування йому шкоди нанесеної затопленням квартири. Суд може робити висновки безпосередньо щодо предмету спору та доказів, якими обґрунтовуються позовні вимоги лише за позовом належного позивача. Подібна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №640/21611/19. У своїй постанові від 10.08.2020 року в справі №522/1611/17 Верховний Суд підтримав позицію апеляційної інстанції, яка у свою чергу погодившись із рішенням суду першої інстанції про відмову у позові в зв`язку з неналежністю позивача, змінила мотивувальну частину рішення суду першої інстанції вказавши на помилковість у такому випадку розгляду цим судом позовних вимог по суті та вирішення питання про законність оскаржуваного рішення. Згідно положень ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. За змістом ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В контексті завдань цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) звернення до суду є способом захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулась до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту. У даному випадку суд дійшов висновку, що позивачу [PERSON] не належить право вимоги щодо відшкодування шкоди завданої залиттям квартири (неналежний позивач), оскільки його права власності у зв`язку із затопленням квартири не були порушені і позивач не є потерпілою особою у конкретних деліктних правовідносинах, що не узгоджується з завданнями цивільного судочинства та в свою чергу є самостійною і достатньою підставою для відмови в задоволенні позову. Під час розгляду справи судом достеменно встановлено, що залиття квартири у зв`язку із чим виникли збитки, відбулось 25.10.2020 року. Позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги зазначав, що він є власником квартири приміщення якої постраждали через затоплення. Тобто, вимога про відшкодування позивачу шкоди базується на наявності у позивача права власності, яке порушене пошкодженням належного позивачу майна. Статтею 334 ЦК України визначено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Із матеріалів справи вбачається, що договір дарування, на підставі якого позивач отримав у дар кв. [ADDRESS] , був посвідчений 14.11.2020 року і у цей же день відбулась державна реєстрація права власності позивача на вказану квартиру. Отже, позивач набув право власності на квартиру через двадцять днів від дня виникнення її залиття, тобто на час спричинення шкоди позивач не мав права власності на зазначене нерухоме майно. Статтями 717, 722 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. За змістом договору дарування від 14.11.2020 року, за цим договором дарувальник передає у власність обдарованого вказану вище квартиру безоплатно. Обдарований стверджує, що до укладання цього договору вказана квартира ним попередньо оглянута, в результаті огляду встановлено, що дана квартира є повністю придатною для її цільового використання і забезпечення відповідних інтересів. Сторони в договорі взаємно стверджують один одному в присутності нотаріуса та повідомляють усіх заінтересованих у тому осіб, що при укладенні договорі відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними. Право власності на дарунок у обдарованого виникає з моменту його прийняття, відповідно до ст. 772 ЦК України та відповідно до ст. 334 ЦК України з дня державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Сторони домовились, що прийняттям дарунка є прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на дарунок, тобто одержання оригінального примірника цього договору, після його нотаріального посвідчення. Обдарований свідчить, що він дарунок приймає. Факт прийняття дарунка обдарованим підтверджується підписами сторін на цьому договорі. Відповідно до положень ст.ст. 11, 202, 626 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Цивільне право позивача у вигляді права власності на квартиру виникло після прийняття дарунка та проведення державної реєстрації і саме з цього часу, тобто з 14.11.2020 року позивач набув права на захист свого права власності та у зв`язку із порушеннями цього права, які відбуваються після набуття ним права власності. Таким чином, оскільки позивач після залиття квартири прийняв у дар (безоплатно) це майно, тобто у стані майна після його затоплення, не відмовився від прийняття дарунка у зв`язку з наявними в майні пошкодженнями, і поскільки на час настання події затоплення квартири позивач власником цієї квартири не був, пошкодженням майна шкоди було завдано не правам власності позивача. Будь-яких підстав вважати можливим наявність правонаступництва у таких деліктних правовідносинах із відшкодування шкоди заподіяної майну при зміні його власника, суд не вбачає, адже зміна власника відбулась на підставі правочину у вигляді договору дарування, а не, до прикладу, в межах питань спадкування. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed