Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-20 00:00:00

06.12.2021 до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] , в якій просить суд визнати надмірно тривалим, поза межами розумного строку, судовий розгляд справи № 826/4061/17, що призвело до заподіяння йому моральної шкоди у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень та відповідно, яку просить стягнути в примусовому порядку з Міністерства юстиції України завдану моральну шкоду. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.02.2022 відкрито провадження у справі. 09.06.2022 до суду надійшла відповідь [PERSON] на відзив Міністерства юстиції України на позовну заяву, в якому позивач просив відхилити відзив та задовольнити позовні вимоги. 18.07.2022 до суду надійшла заява [PERSON] про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги просить задовольнити. 21.07.2022 до суду надійшов відзив Міністерства юстиції України на позову заяву, в якій представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 21.07.2022 до суду надійшла заява представника Міністерства юстиції України, в якій просить провести розгляд справи у її відсутність та відмовити у задоволенні позовних. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та враховуючи доводи відповідачів викладені у відзивах, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення. За приписами ч. 3 ст. 208, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 218 ЦПК України судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, яке проголошується негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судовим розглядом встановлено, що 24.03.2017 року ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження у справі № 826/4016/17 за позовом [PERSON] до Кабінету Міністрів України про визнання протиправними дій, бездіяльності та зобов`язання вчинити дії. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2019 року, у позові відмовлено. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06.07.2022 року рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 вересня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2019 року у справі №826/4061/17 скасовано і направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Мотивуючи позовні вимоги, [PERSON] вказує на порушення розумних строків розгляду вказаної судової справи, що призвело до завдання останньому моральної шкоди, адресуючи при цьому позовні вимоги Держави України в особі Міністерства юстиції України. Так, при вирішення позовної вимоги про визнання надмірно тривалим, поза межами розумного строку, судового розгляду справи № 826/4061/17, суд виходить з наступного. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. (частина перша статті 80 ЦПК України). Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга статті 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частина четверта статті 77 ЦПК України). Проте, в порушення вказаного позивачем не надано доказів на підтвердження того, що розгляд справи був поза межами розумного строку, так як з долучених до матеріалів справи неможливо повно та всебічно встановити вказану обставину. Так, згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Оцінюючи надані позивачем, на підтвердження заявлених вимог, докази, суд приходить до висновку про їх недостатність для охоплення та підтвердження на достатньому рівні в повному обсязі конструкції, передбаченою ч.1 ст. 1166 ЦК України, зокрема: щодо факту заподіяння шкоди, розміру відповідної шкоди, неправомірність дій відповідача, причинного зв`язку між діями особи та наслідками. Разом з тим, будь-яких доказів на підтвердження завданої шкоди, які б могли бути дослідженими доказами, що необхідні для можливості застосування положень ст. 1166 ЦК України та покладання обов`язку з відшкодування заподіяної шкоди обставини не встановлено. В даному випадку позивачем не доведено факту завдання шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між завданою шкодою та діями з боку відповідача, які це спричинили. Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду, передбачені нормами статей 1166, 1167 Цивільного кодексу України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права, як наслідок належним відповідачем є особа, яка має відповідати за пред`явленим позовом. Згідно із частиною четвертою ст. 58 ЦПК України, держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник.У свою чергу, під компетенцією розуміють сукупність предметів відання, завдань, повноважень, прав і обов`язків державного органу або посадової особи, що визначаються законодавством. Згідно з пунктом 4 Положення № 228, Міністерство юстиції України бере участь у справі, діє в судах України від імені та в інтересах держави у випадках, передбачених законом. Підпунктом 4 пункту 3 Положення передбачено, що основним завданням Мін`юсту, зокрема, є забезпечення самопредставництва Мін`юсту як органу державної влади, який у випадках, передбачених законом, бере участь у справах та діє у судах України від імені та в інтересах держави, зокрема через територіальні органи Мін`юсту; здійснення захисту інтересів України у Європейському суді з прав людини, під час урегулювання спорів і розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземних суб`єктів та України. Зокрема, згідно з пп. 41, 42 Міністерство юстиції України здійснює: забезпечення представництва та самопредставництва інтересів Кабінету Міністрів України у судах України у випадках, передбачених законом, зокрема через територіальні органи Мін`юсту; - забезпечення самопредставництва Мін`юсту як органу, якому надано право звертатися до суду в інтересах осіб, які не мають в Україні постійного місця проживання, під час розгляду справ у судах України у випадках, передбачених Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей. Крім того, Мін`юст відповідно до покладених на нього завдань: - забезпечує представництво інтересів держави, Президента України, Кабінету Міністрів України, міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, його посадових осіб під час урегулювання спорів, розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземного суб`єкта та України (підпункт 57 пункту 3 Положення № 288); - забезпечує підготовку документів та представництво інтересів держави в Європейському суді з прав людини під час розгляду справ про порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та звітує перед Комітетом міністрів Ради Європи про стан виконання рішень Європейського суду з прав людини у справах проти України (підпункт 58 пункту 3 Положення № 288); - звертається до суду з позовами про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виплати відшкодування за рішеннями Європейського суду з прав людини (підпункт 60 пункту З Положення № 288). Аналізуючи підпункт 4 пункту 3 (завдання Мін`юсту) разом з пунктом 4 (повноваження Мін`юсту) Положення № 288 можна дійти висновку, що Міністерство юстиції України має повноваження здійснювати представництво держави виключно під час урегулювання спорів, які розглядаються в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземного суб`єкта та України, в Європейському суді з прав людини під час розгляду справ про порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також в судах України у спорах про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виплати відшкодування за рішеннями Європейського суду з прав людини. З огляду на викладене, Міністерство юстиції України не являється органом, через який діє держава у співних правовідносинах та жодним нормативно-правовим актом не наділене повноваженнями здійснювати представництво інтересів держави у даній категорії справ. Отже, посилання позивача на пункт 4 Положення, як на підставу наявності обов`язку Міністерства юстиції України здійснювати представництво Держави Україна у спірних правовідносинах, являються безпідставними та суперечать завданням та повноваженням, якими наділене Міністерство юстиції України згідно з Положенням №228. Статтею 6 Конституції України прямо передбачено, що «державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України». Закон України "Про судоустрій і статус суддів" визначає правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави на засадах верховенства права, визначає систему судів загальної юрисдикції, статус професійного судді, народного засідателя, присяжного, систему та порядок здійснення суддівського самоврядування і встановлює систему і загальний порядок забезпечення діяльності судів та регулює інші питання судоустрою і статусу суддів. Частиною 1 статті 1 вищевказаного Закону, судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними згідно із законом. При цьому, Міністерство юстиції України не є тим органом державної влади, який наділений повноваженнями реалізовувати від імені держави права та обов`язки у правовідносинах, які пов`язані з судовим розглядом справ та контролем за дотриманням процесуальних строків під час розгляду справ, тобто тим органом, до якого можуть застосовуватись положення статті 1176 ЦК України. За таких обставин, Міністерство юстиції України не наділене повноваженнями представляти державу в даній категорії справ. Одночасно, суд вважає за необхідне зазначити, що з аналізу норм ст.1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» шкода, завдана особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади відшкодовується державою, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам необхідно виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Отже, належним відповідачем у цій справі є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди). Слід зазначити, що якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, оскільки не є учасником спірних правовідносин, то підстави для задоволення такого позову відсутні (постанова Верховного Суду від 21.12.2018 року у справі №803/1252/17). Частиною 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З системного аналізу вищевказаних положень законодавства вбачається, що Міністерство юстиції України не є належним відповідачем у даній справі, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки заявлені до неналежного відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог, а відтак в задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed