Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-21 00:00:00

[PERSON] 23.05.2022 року звернулася в суд з позовом, в якому просить стягнути із Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (далі - ЛМКП «Львівтеплоенерго») 69273,12 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.08.2020 року по 20.02.2022 року. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 11.05.2000 року працювала у ЛМКП «Львівтеплоенерго». 10.08.2020 року відповідно до наказу №546-к була звільнена з роботи на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, у зв?язку із закінченням строку трудового договору. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 23.09.2021 року, яке набрало законної сили, стягнуто із ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь позивача 18344,03 грн. недоплаченої частини заробітної плати, 3592,59 грн. невиплачених надбавок за високі досягнення праці, та 31443,76 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. 21.02.2022 року відповідачем було добровільно сплачено позивачу нараховані суми, а тому позивач має право згідно ст.117 КЗпП України на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позивачем подано розрахунок, згідно якого розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 69273,12 грн. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 25.05.2022 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. У вказаний строк представник відповідача [PERSON] подала суду відзив на позовну заяву, який отриманий судом 13.06.2022 року, в якому проти позову заперечує, зазначивши, що суд має застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки позивачу було недоплачена заробітна плата внаслідок застосування невірної формули розрахунку та різниця недонарахованої заробітної плати становить 16,32% від загальної суми нарахованої і отриманої заробітної плати. Вважає позовні вимоги необґрунтованими, просить відмовити у задоволенні позову. Крім цього, просить застосувати строк позовної давності. Представник позивача поштовим зв`язком подала до суду відповідь на відзив, який отримано судом 21.06.2022 року, у якому вказує на безпідставність заперечень відповідача проти позову, та зазначає, що позивачем застосовано принцип співмірності до розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Просить позов задовольнити, а також стягнути з відповідача на користь позивача 3 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, дослідивши подані докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв?язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, доводи сторін, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1\~ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1, 2 ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання\~доказів у\~цивільних справах\~не є\~обов`язком суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Статтями 12, 81\~ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст.76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала у ЛМКП «Львівтеплоенерго», в тому числі з 11.05.2000 року - секретар-друкаркою, з 25.05.2007 року техніком першої категорії в цех з ремонту тепломеханічного устаткування ТЕЦ, будівель і споруд, з 01.09.2007 року техніком першої категорії цеху з ремонту тепломеханічного устаткування ТЕЦ-1 будівель і споруд, з 29.04.2015 року економістом другої категорії по строковому трудовому договору, 01.11.2016 року обліковцем на час відпустки працівника по догляду за дитиною працівника, а 10.08.2020 року відповідно до наказу №546-к була звільнена з роботи на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, у зв?язку із закінченням строку трудового договору. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 23.09.2021 року у цивільній справі №462/4339/21 стягнуто із ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату в розмірі 18 344,03 грн., невиплачені надбавки за високі досягнення праці - 3592,59 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв?язку із порушенням строків її виплати - 31443,76 грн., а всього стягнути суму 53 380,38 грн., без врахування утримання податків та інших обов?язкових платежів. Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили.\~ Відповідно до ч.4\~ст.82 ЦПК України\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Також встановлено, що 21.02.2022 року відповідачем було проведено позивачу оплату заробітної плати відповідно до згаданого вище рішення суду. Однак, стягнуті відповідно до рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23.09.2022 року у цивільній справі №462/4339/21 суми не включають середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Дослідженням письмових доказів у справі встановлено, що всупереч наведеним вимогам законодавства України відповідач у день звільнення позивача 10.08.2020 року не здійснив з ним усіх розрахунків. Поряд з цим, відповідно до ст.117\~КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум належних при звільненні роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Пунктом 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~судам роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~статті 117 КЗпП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. На день звільнення [PERSON] виплату всіх належних від підприємства сум проведено не було, а своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені у залежність від фінансово-господарської діяльності або наявності коштів у роботодавця. Ураховуючи встановлені судом обставини, в тому числі факт нездійснення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні, та указані вимоги законодавства, суд вважає, що [PERSON] на підставі\~статті 117 КЗпП України\~має право на виплату їй середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до ч.1\~ст.27 Закону України «Про оплату праці»\~порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р (надалі Порядок). Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до п. 3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Суд встановив, що відповідно до розрахункових листів заробітна плата [PERSON] за останні два календарні місяці перед звільненням червень-липень 2020 року становить 13726,07 (7783,81 + 5942,26) грн. Враховуючи, що позивачем було відпрацьовано за червень-липень 2020 року 36 (20+16) робочих дні, то її середньоденна заробітна плата складає 381,28 грн. (13726,07 грн. : 36 дні). Отже, середній заробіток, який підлягає виплаті за весь час затримки по день фактичного розрахунку, обчислюється шляхом множення 381,28 грн. (середньоденна заробітної плати) на кількість робочих днів за весь час затримки. Відповідно до ст. 2411 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Отже, якщо в наказі на звільнення зазначено звільнити з певної дати, працівник вважатиметься звільненим з наступного дня після того дня, з якого починається строк звільнення. Зазначене підтверджується і п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом від 29.07.93 р. № 58, де прямо зазначається, що «днем звільнення вважається останній день роботи». Тобто день звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем. Відповідно до ст.\~47\~КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов?язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу. Судом встановлено, що відповідно до наказу № 546-к [PERSON] була звільнена з ЛМКП «Львівтеплоенерго» 10.08.2020 року. Таким чином днем звільнення [PERSON] та останнім днем перебування у трудових відносинах з ЛМКП «Львівтеплоенерго» є 10.08.2020 року, тому він оплачується заробітною платою. Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу починається з наступного дня після звільнення, тобто з 11.08.2020 року. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові №560/796/17 від 20.05.2020 року. Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 03.08.2019 року № б/н «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» норма тривалості робочого часу за період з 11.08.2020 року по 31.12.2020 року становить 100 робочих днів. Згідно листа Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 12.08.2020 року №3501/06/219 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік» норма тривалості робочого часу за 2021 рік становить 250 робочих днів. Згідно листа Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 12.08.2021 року №47-03/520 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік» норма тривалості робочого часу за період з 01.01.2022 року по 20.02.2022 року становить 33 робочих днів. Разом кількість робочих днів за весь час затримки розрахунку, тобто починаючи з 11.08.2022 року по 20.02.2022 року становить 383 днів. Відтак, середній заробіток, який підлягає виплаті за час затримки виплати заробітної плати після звільнення позивача складає 146030,24 грн. (381,28 грн. Х 383 робочих днів).\~ Разом з тим, позивачем у позовній заяві застосовано принцип співмірності відповідно до постанови Великою Палатою Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи суму середнього заробітку до 69 273,12 грн. За таких обставин суд приймає до уваги принцип співмірності застосований позивачем, який відповідачем не оспорено та не спростовано. Доводи відповідача щодо пропущення позивачем строку звернення до суду, є безпідставними і не можуть прийматись судом до уваги, виходячи з наступного. Статтею 233\~КЗпП України встановлено тримісячний строк як загальний строк для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.20, 25\~постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.99 р., установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117\~КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Як вбачається із матеріалів справи, повний розрахунок з позивачем відповідачем проведено 21.02.2022 року (а.с.23-24), а з даним позовом позивач поштовим зв?язком звернулася до суду 19.05.2022 року, що підтверджується штампом на конверті (а.с.26) та копією квитанції (а.с.99), долученими до матеріалів справи. Таким чином, позивачем не пропущено тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про задоволення вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 69273,12 грн. Задовольняючи позовні\~вимоги, відповідно до положень ст.141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір в розмірі 992,40 грн. (а.с.5) підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Також з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені та документально підтверджені останнім витрати, пов`язані з розглядом справи, що становлять 3000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, оскільки розмір цих витрат відповідає критеріям співмірності, визначеним ч.4 ст.137 ЦПК України.

Outcome: approved