Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-19 00:00:00

У березні 2022 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем та мають двох дітей: [PERSON] , 1994 року народження, та [PERSON] , 2006 року народження. Спільне життя не склалось, шлюб розірваний. Неповнолітній син [PERSON] залишився проживати разом з матір`ю. За рішенням суду з нього стягнені аліменти на утримання сина в розмірі 1000 грн., які він регулярно сплачував та немає жодної заборгованості до 20 січня 2022 року. Цього дня відповідачка вигнала сина з дому, тому син переїхав проживати до нього. З того часу дитина постійно проживає з ним та перебуває на його утриманні. У нього повністю створені умови для проживання сина. Оскільки дитина постійно проживає з ним, тому на підставі ст.273 СК України він має бути звільнений від сплати аліментів на користь позивача. Вказав, що з 20 січня 2022 року [PERSON] переїхав та проживає разом з ним. Він повністю утримує дитину. Натомість відповідачка не надає жодної допомоги на утримання дитини, хоча зобов`язана це робити. При вирішенні розміру аліментів просив врахувати, що відповідачка є співвласником квартири в с.Крюківщина, має дві машини, працює та отримує заробітну плату в середньому 7300 грн.. Тому розмір її доходу надає можливість сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі 5000 грн. Крім того, після переїзду сина до нього, ним було вирішено перевести його навчання до приватної школи, де навчання є платним по 1400 грн. щомісячно, тому відповідачка як мати має сплачувати полину вартості навчання в розмірі 700 грн., оскільки такі витрати є в інтересах дитини. Через звернення до суду він поніс додаткові витрати на правову допомогу в розмірі 14000 грн., які мають бути відшкодовані відповідачем у повному обсязі. Просив суд: звільнити його від сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , 2006 року народження; стягнути з [PERSON] на його користь аліменти на утримання сина [PERSON] , 2006 року народження, у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн. щомісячно з усіх видів заробітку, починаючи від дня пред`явлення цього позову до суду і до досягнення повноліття дитини; стягнути з [PERSON] на його користь додаткові витрати на утримання [PERSON] , 2006 року народження, в розмірі 700 грн. щомісячно з усіх видів її доходів; стягнути з [PERSON] на його користь витрати на правову допомогу в розмірі 14000 грн.; допустити негайне виконання рішення суду в межах платежу за один місяць. 06 червня 2022 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з позовом [PERSON] вказала, що дитина постійно зареєстрована та проживає разом з нею. [PERSON] не надав суду жодних доказів на підтвердження обставини постійного проживання сина разом з ним. Також після російського вторгнення м.Ірпінь перебувало в окупації, а після саме місто зруйноване. Тому позивач не має права звертатись до суду з позовом про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини. Також вважає, що позивач не довів розмір судових витрат на правову допомогу, який є дуже завищеним, враховуючи складність спору. Просила відмовити в задоволенні позову. 30 червня 2022 року до суду надійшла відповідь на відзив. Позивач зазначив, що на підтвердження факту проживання сина разом з ним додано акт обстеження умов проживання станом на 31 січня 2022 року. Натомість позивач надала акт депутата, який не проводив перевірку самостійно а лише зі слів сусідів виклав всі обставини. Довідки про реєстрацію місця проживання датована 23 липня 2020 року, а тому не може підтверджувати факт проживання дитини з матір`ю. Просив при вирішенні спору врахувати думку дитини, який вказав, що бажає проживати надалі з татом, та задоволити позов у повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Суду пояснив, що дитина переїхала проживати до позивача через сварку у січні 2022 року, взяв з собою речі. З того часу постійно проживає з батьком та перебуває на його утриманні, близько трьох місяців. Батько ніс витрати на утримання дитини, пов`язані з харчуванням, відпочинком, навчанням, купівлею одягу, тощо, що складає більше 10 000 грн. на місяць. Після переїзду також постало питання навчання сина, тому вирішив перевести дитину до приватної шкоди, де навчання є платним, що є в інтересах сина, а тому витрати мають нести двоє батьків. Просив задоволити позов. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечувала. Суду пояснила, що дійсно дитина з січня 2022 року перебувала у батька в гостях. У травні 2022 року дитина повернулась до мами та постійно проживає разом з нею. Всі витрати несе вона. Позов поданий лише тому, що позивач не хоче сплачувати аліменти на утримання сина. З нею ніхто не погоджував навчання сина у приватному закладі. Вважає позов безпідставним, просила відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні було заслухано думку дитини [PERSON] , 2006 року народження. Вказав, що дійсно після сварки з мамою 20 січня 2022 року поїхав до тата в гості, дійсно взяв речі, щоб перевдягнутись, але інші речі залишив. Писав заяву щодо бажання проживати з татом, але хотів не назавжди, а лише на певний період. За цей період тато крім харчування нічого йому не купував, не витрачав кошти на придбання інших речей або дозвілля. Чи погоджувалось навчання в новій школі з мамою, йому не відомо. 03 травня 2022 року повернувся проживати додому, до мами. З того часу постійно проживає там, і надалі має бажання жити з мамою. У судове засідання представник Вишневого ВДВС у Бучанському районі Київської області не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлені, клопотань про відкладення до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.121 права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. При розгляді справи судом встановлено, що 21 серпня 1993 році був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 грудня 2014 року шлюб між сторонами розірвано. Батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини», яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2016 року стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , 2006 року народження, в розмірі 1000 грн. щомісячно до досягнення повноліття дитиною, починаючи з 13 листопада 2015 року. Відповідно до ст. 11 Закону України № 2402-III від 26.04.2001 року «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. В частинах 1, 6 ст. 12 Закону України № 2402-III від 26.04.2001 року «Про охорону дитинства» вказано, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання , навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до частини четвертої статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, повинна навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін та інших учасників справи. На підтвердження факту проживання неповнолітнього сина з січня 2022 року позивачем подано суду акт обстеження умов проживання від 31 січня 2022 року. Згідно даного акту в квартирі [ADDRESS] у дитини окрема кімната, обладнана усім необхідним. Разом з тим, з даного акту не можливо встановити чи постійно дитина проживає та проживала в цій квартирі, чи там просто як для дитини влаштоване і відведене місце на час його перебування з батьком. Також суд критично оцінює заяву неповнолітнього [PERSON] щодо проживання з батьком. Так, з пояснень неповнолітнього [PERSON] , 2006 року народження, наданих в судовому засіданні, встановлено, що після припинення спільного проживання він залишився проживати разом з матір`ю [PERSON] . З 21 січня 2022 року по 03 травня 2022 року він проживав разом з [PERSON] , перебував на його утриманні. З 03 травня 2022 року проживає з мамою та перебуває на її утриманні. У подальшому він висловив бажання проживати з матір`ю. Факт проживання дитини з батьком з січня по травень 2022 року підтвердив і в судовому засіданні допитаний свідок [PERSON] . Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що неповнолітній [PERSON] , 2006 року народження, з 21 січня по 02 травня 2022 року проживав разом з батьком та перебував у цей час на його утриманні. Тому позовні вимоги щодо звільнення від сплати аліментів підлягають до задоволення частково, а саме на вищенаведений період. В іншій частині позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки позивач не надав суду доказів того, що неповнолітній син з 03 травня 2022 року проживає разом з ним та, враховуючи вік дитини, має бажання проживати з ним. Щодо стягнення аліментів слід сказати наступне. Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина 3 ст.181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. За положеннями ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За приписами ч.1 та ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №78-ХІІ, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року передбачено, що згідно ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. При вирішенні розміру стягуваних аліментів, суд має враховувати вік дітей, потребу їх засобах гігієни, різноманітності харчування, витрати направлені на розвиток, витрати на придбання одягу, витрати на купівлю ліків, витрати на оздоровлення та фізичного розвитку. Право на пред`явлення позову про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживають неповнолітні діти. Разом з тим, суд вважає, що при вирішенні справ про стягнення аліментів позивач зобов`язаний також довести бажаний розмір аліментів, а не лише вказати певний розмір, оскільки розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини (ч.2 ст.182 СК України). Так, при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, суд прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами дітей та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. При розгляді даної справи, позивач не обґрунтував заявлений розмір аліментів, не вказав, які саме витрати він ніс в період, коли дитина постійно проживала разом з ним. З пояснень самої дитини вбачається, що тато крім харчування жодних витрат на нього не ніс. Так, у позовній заяві [PERSON] вказує, що достатній є розмір аліментів 5000 грн. щомісячно на дитину для його гармонійного розвитку. Разом з тим, він сплачує аліменти за рішенням суду в розмірі 1000грн., що в свою чергу він вважає достатнім. Суд також враховує, що з 24 лютого 2022 року у країні діє воєнний стан та м.Ірпінь було окуповано російськими військами до квітня 2022 року. Оскільки позивач не довів позовні вимоги в частині стягнення аліментів в розмірі 5000грн., та в цілому розмір витрат на дитину, тому в їх задоволенні суд відмовляє. Щодо додаткових витрат на утримання дитини. За ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] вказав, що дитина стала навчатись у приватному закладі, де навчання коштує 1400 грн. на місяць. На підтвердження таких витрат надав квитанцію на оплату, що судом оцінюється критично. Так, ні договору, ні інших документів, що підтверджують навчання дитини у такому закладі, вартість такого навчання, суд позивачем не надано. Крім того, суд звертає свою увагу на те, що вказані витрати не є додатковими витратами, що викликані особливими обставинами в розумінні ст. 185 СК України, а є витратами на утримання дитини (аліментами). Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами наприклад: витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Тобто, не тільки факт понесення додаткових витрат на дитину має бути документально підтверджений, а й необхідність у них, а також має прослідковуватись причинно-наслідковий зв`язок між доказами понесених витрат. Зазначений висновок суду ґрунтується на правовій позиції Верховного Суду України, викладеній 24 лютого 2016 року у справі № 6-1296цс15 та у постанову Верховного Суду від 14.01.2019 у справі №751/4312/16-ц відповідно яких виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, суд приходить до висновку, що витрати, які позивач просить стягнути з відповідача на свою користь понесені при звичайному способі життя, але не викликані особливими обставинами, а відтак не є додатковими витратами у розумінні положень ст. 185 СК України. При цьому, вказані витрати здійснювались позивачем на власний розсуд, без погодження з відповідачем, що на думку суду, є обов`язковим в таких випадках, зважаючи на вартість навчання та можливість батьків сплачувати за таке навчання. Тому позовні вимоги про стягнення додаткових витрат на утримання дитини суд відмовляє. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову частково. Розподіл судових витрат здійснено відповідно до ст. 141 ЦПК України. Відповідно до\~ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно до ч. 3 ст.\~133, ст.\~140, ч. 2 ст.\~141 ЦПК України, особа, як понесла витрати, пов`язані з витребуванням доказів та вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи, має право вимагати відшкодування цих судових витрат за рахунок іншої сторони. Відповідно до ч. 8\~ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Частинами 1, 2\~ст. 246 ЦПК України\~визначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що 09 лютого 2022 року між Адвокатським об`єднанням « Олександра Кудрявцева» та [PERSON] було укладено договір про надання правової допомоги №1/22. Відповідно до п. 1.1 адвокат приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу клієнту в суді першої інстанції та за необхідності в апеляційному та касаційному суду по цивільній справі. Відповідно до п. 2.3 клієнт несе обов`язки сплатити гонорар адвокату чи його помічнику в розмірі та в строк відповідно до договору. Відповідно до п. 3.1 гонорар адвоката складає 14\~000 грн. та виплачується адвокату клієнтом в повному обсязі в день підписання договору. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера №1/22 від 09.02.2022 року вбачається, що від [PERSON] було прийнято грошові кошти згідно договору №1/22 від 09.02.2022 року за правову допомогу у розмірі 14\~000 грн. У той же час позивачем та його представником не було розкрито та не описано дії щодо надання правової допомоги клієнту, не було надано детального опису робіт з приводу правової допомоги. А тому, із урахуванням складності справи, обсягу наданих Адвокатським об`єднанням послуг та витраченого ними часу на участь у судових засіданнях по даній справі, суд вважає не в повній мірі доведеним обсяг робіт з правничої допомоги. Враховуючи складність справи, кількість судових засідань в яких приймав участь представник позивача, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); заявлених вимог та складністю справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість понесених витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 3000, 00 гривень. Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved