Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-18 00:00:00

У січні 2022 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що за договором дарування ним було подаровано [PERSON] земельну ділянку площею 1,1606га з цільовим призначенням для особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, сільська рада Бузівська. Даний договір посвідчений 21 серпня 2021 року приватним нотаріусом Щелковим Д.М. При його посвідченні та здійсненні реєстраційних дій приватним нотаріусом недотримано вимоги земельного законодавства щодо кола осіб, яким можливе відчуження земельних ділянок саме з таким цільовим призначенням. Під час роз`яснення змісту статей різних кодексів, про що вказано в договорі, нотаріус не в повному обсязі доведено його права як дарувальника, що мало наслідком здійснення неправомірної реєстрації правочину. Вказав, що ст.131 ЗК України встановлюється коло осіб, на користь яких є можливим відчуження земельних ділянок з сількогосподарським призначенням за договором дарування. Відповідач як обдарований до такого переліку не входить, а нотаріус не запитував у сторін правочину документів на підтвердження рідства. Такі дії нотаріуса та неналежне виконання своїх функцій призвело до помилки в укладенні договору дарування, а сам договір суперечить вимогам законодавства, і з огляду на практику Верхового Суду правочини, укладені внаслідок помилки щодо істотних обставин, визнаються судом недійсними. Вважає, що нотаріус порушив вимоги Закону України «Про нотаріат», Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами, затвердженого наказом МЮУ №296/5 від 22 лютого 2012 року, неповно роз`яснив вимоги законодавства, їх трактування щодо прав кожної сторони, що вказує на халатне відношення і мало наслідком порушення закону як ним самим, так і нотаріусом. Обраний ним спосіб захисту відповідає нормам цивільного законодавства, Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ №1127 від 25 грудня 2015 року, Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою КМУ №1141 від 26 жовтня 2011 року. Просив суд: скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 53719524 від 21 серпня 2020 року о 13:40:15, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Д.М. на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер 932503532224, що розташований за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район (на даний час Бучанський район), с/рада Бузівська; поновити запис шляхом внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухомого майно, про право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для особистого селянського господарства, площею 1,1606га, кадастровий номер 3222480800:11:001:5055, розташованої за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район (на даний час Бучанський район), с/рада Бузівська, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 932503532224 за [PERSON] ; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 24 січня 2022 року цивільну справу за позовом [PERSON] направлено за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області для розгляду. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 лютого 2022 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання на 24 травня 2022 року. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 червня 2022 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду на 19 липня 2022 року. 22 червня 2022 року надійшли пояснення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Д.М. та надано на виконання ухвали суду належним чином засвідчені копії документів, на підставі яких було посвідчено договір дарування. Вказав, що при посвідченні 21 серпня 2020 року договору дарування земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON] ним дотримано всіх вимог чинного законодавства щодо посвідчення таких договорів. А вимоги закону щодо відчуження земель сільськогосподарського призначення лише визначеному колу осіб не існувало. Такі зміни внесені вже у 2021 році. Просив справу слухати в його відсутність. 27 червня 2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву. Не погоджуючись з позовом представник позивача вказав, що до ст.131 ЗК України в 2021 році були внесені зміни та доповнено вимоги щодо відчуження земель сільськогосподарського призначення лише визначеному колу осіб. Станом на 2020 рік такої вимоги не існувало. Також вважає безпідставні посилання позивача на ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» на технічну помилку під час внесення відомостей про речові права та неправильний спосіб захисту порушеного права. Просив відмовити в задоволенні позову. 22 червня 2022 року представник позивача подав відповідь на відзив. Вказав, що на час укладення договору дарування у положеннях Земельного та Цивільного кодексів містилась пряма заборона (мораторій) на відчуження земель сільськогосподарського призначення. Тому при вирішенні спору суд зобов`язаний застосувати всі норми чинного законодавства, належні приписи юридичних норм, встановити порушення та задоволити позов. 04 липня та 12 липня 2022 року до суду надійшли заперечення відповідача. Зазначив, що внесення змін до Державного реєстру речових прав на підставі ч.2 ст.26 Закону можливо лише за допущення технічної помилки. У позовній заяві позивач стверджує про порушення нотаріусом вимоги ст. 131 ЗК України, що не є технічною помилкою. Також на час укладення договору дарування законодавство містило вичерпний перелік заборон на відчуження певних категорій земель. Спірна земельна ділянка до них не входить, оскільки була виділена із земель запасу, і сам позивач набув її на підставі договору купівлі-продажу. Просив суд вирішити спір лише в межах позовних вимог та відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив позов задоволити, надав суду письмові пояснення. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь в розгляді справи, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Ст. 78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватись і розпоряджатись земельними ділянками. При розгляді справи судом встановлено, що 03 травня 2006 року [PERSON] отримав державний акт (серія ЯГ №218087) про право власності на земельну ділянку площею 1,4106 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована: Києво-Святошинський район Бузівської сільської ради, кадастровий номер 3222480800:11:001:0022. З даного державного акту вбачається, що право власності на дану земельну ділянку [PERSON] набув на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №518 від 15 лютого 2006 року. З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна №60061208 від 27 травня 2016 року встановлено, що у результаті поділу земельної ділянки площею 1,4106 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована: Києво-Святошинський район Бузівської сільської ради, кадастровий номер 3222480800:11:001:0022 утворена земельна ділянка площею 1,1606 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Бузівська, кадастровий номер 3222480800:11:001:5055. 20 травня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Захарченко В.В. проведено держану реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 1,1606 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Бузівська, за [PERSON] . Дані обставини сторонами не оспорювались. Згідно з ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. 21 серпня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування земельної ділянки площею 1,1606 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Бузівська, кадастровий номер 3222480800:11:001:5055. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М. та зареєстровано в реєстрі за №278. Відповідно до ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором є нотаріус. Державний реєстратор не має права приймати рішення про державну реєстрацію прав у разі, якщо речове право на нерухоме майно, обтяження такого права набувається, змінюється або припиняється за суб`єктом державної реєстрації прав, з яким державний реєстратор перебуває у трудових відносинах або засновником (учасником) якого він є. У такому разі державна реєстрація проводиться іншим державним реєстратором. Дія абзацу першого цієї частини щодо перебування у трудових відносинах не поширюється на державних реєстраторів, які перебувають у трудових відносинах з виконавчими органами сільських, селищних та міських рад, Київською, Севастопольською міськими, районними, районними у містах Києві та Севастополі державними адміністраціями щодо державної реєстрації прав на державне та/або комунальне майно, їх обтяжень. Державний реєстратор не має права приймати рішення про державну реєстрацію прав на своє ім`я, на ім`я свого чоловіка (дружини), його (її) та своїх родичів (батьків, дітей, онуків, діда, баби, братів, сестер), суб`єкта господарювання, засновником (учасником) якого він є. У такому разі державна реєстрація прав проводиться іншим державним реєстратором. Державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; 3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії; 4) під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи; 5) відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження; 6) присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна у випадках, передбачених цим Законом; 7) виготовляє електронні копії документів, поданих у паперовій формі, та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав); 8) формує за допомогою Державного реєстру прав документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав; 9) формує реєстраційні справи у паперовій формі; 9-1) надає в установленому порядку та у випадках, передбачених Законом України "Про виконавче провадження", інформацію органу державної виконавчої служби або приватному виконавцю; 10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. За ст.11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. 21 серпня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №53719524, а саме проведено державну реєстрацію прав власності, форма власності: приватна на земельну ділянку з реєстраційним номером 932503532224, що розташована: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Бузівська, кадастровий номер земельної ділянки 3222480800:11:001:5055, за суб`єктом: [PERSON] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності №221206689 від 21 серпня 2020 року проведено державну реєстрацію права власності на підставі вищевказаного рішення. Рішення державним реєстратором прийнято на підставі укладеного між позивачем та відповідачем договору дарування нерухомого майна. На виконання вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень нотаріусом сформовано відомості з Державного земельного кадастру, що містяться в нотаріальній справі та надані суду. Так, земельна ділянка з кадастровим номером 3222480800:11:001:5055 знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Бузівська сільська рада, категорія земель землі сільськогосподарського призначення, вид використання для ведення особистого селянського господарства, цільове призначення 01.03 для ведення особистого селянського господарства, площа 1,1606га. Ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначено, що підстави для відмови в державній реєстрації прав: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) документи подано до неналежного суб`єкта державної реєстрації прав, нотаріуса; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, у тому числі за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття. Відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена. Згідно ст.131 ЗК України, в редакції статті чинної на час укладення договору дарування, громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. Разом з тим, суд вказує, що пп. «б» п. 15 Перехідних положень ЗК України у редакції, що діяла станом на дату укладення договору дарування від 21.08.2020 року, було передбачено, що до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2020 року, не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну (міни) відповідно до частини другої статті 37-1 цього Кодексу земельної ділянки на іншу земельну ділянку з однаковою нормативною грошовою оцінкою або різниця між нормативними грошовими оцінками яких становить не більше 10 відсотків та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Тобто, у п. 15 Перехідних положень ЗК України заборона стосувалась виключно відчуження: (1) земельних ділянок для товарного с/г виробництва, (2) земельних ділянок, виділених у натурі власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також (3) на відчуження земельних часток (паїв). Відчуження інших земельних ділянок не заборонялось відповідно до ст. 19 Конституції України, ст. 131 ЗК України (у редакції, що діяла станом на 21.08.2020 року), які передбачали право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод, і що особа має право робити все, що не заборонено законом. Із наданих нотаріусом на вимогу суду документів вбачається те, що земельна ділянка з кадастровим номером 3222480800:11:001:5055 відповідно до інформації із Державного земельного кадастру має код «01.03» - для ведення особистого селянського господарства.Відповідно до «класифікації видів цільового призначення земель», затвердженого наказом Держкомзему від 23.07.2010 № 548 і який є чинним на даний час, землі сільськогосподарського призначення, які призначені для «Ведення товарного с/г виробництва» мають код «01.01», а для «Ведення особистого селянського господарства» - код «01.03». Отже, земельна ділянка, яка була предметом договору дарування, не відноситеся до земель для ведення товарного с/г виробництва і тому її дарування чи іншим чином відчуження не було заборонене. Тому доводи позивача, що нотаріусом не роз`яснено вимог закону не знайшли свого підтвердження. Су також враховує, що з наданих нотаріусом документів до суду також вбачається те, що Позивачу належала земельна ділянка із кадастровим номером 3222480800:11:001:022 площею 1,4106 га згідно із Державним актом на право власності на земельну ділянку] від 03.05.2006 року на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.02.2006року №518, цільове призначення для особистого селянського господарства. Також, із наданих нотаріусом документів до суду вбачається те, що земельна ділянка із кадастровим номером 3222480800:11:001:5055 утворена внаслідок поділу земельної ділянки 3222480800:11:001:0022 площею 1,4106 га (для укладення договору дарування частини ділянки від 14.06.2007 р. і про це зазначено на Державному акті про право власності на земельну ділянку, у Інформаційній довідці з Державного реєстру речових праві на нерухоме майно від 27.05.2016 року №60061208, у подальших інформаційних довідках із цього реєстру щодо земельної ділянки 3222480800:11:001:5055, які нотаріус Щелков Д.М. отримував 21.08.2020 року під час посвідчення договору дарування від 21.08.2020 р.). На час розгляду справи позивач не вказав на існування підстав для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на підставі укладеного договору дарування. Посилання на нову редакцію статті 131 ЗК України, яка діє на даний час, є неправильним та не може застосуватись до договору дарування, укладеного до набуття чинності даної норми. Також відсутні докази нікчемності укладеного договору дарування, про що представник позивача вказував у судовому засіданні. При вирішенні спору суд враховує межі позовних вимог, підстави, вказані позивачем у позовній заяві, та неможливість самостійного виходу суду за межі поданого позову, самостійної зміни судом підстав позову. Суд не погоджується з доводами представника позивача, що необхідності застосування судом принципу «Суд знає закони», оскільки цивільний процес є змагальним і позивач наділений правом на обрання способу захисту, тому в даному розгляді суд вирішує спір лише на підставах, вказаних у позові. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено, що: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з частинами третьою-п`ятою статті 203 ЦК України при вчиненні правочину волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як вказав позивач за ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Верховний Суд у своїй постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц зробив висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказав, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічна правова позиція також викладена у постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-202цс15 та від 03 лютого 2016 року в справі № 6-1364цс15, а також у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 28 березня 2018 року у справі № 645/10160/15-ц (провадження № 61-13652св18), від 03 травня 2018 року у справі № 465/826/13-ц (провадження № 61-745св17) та від 07 червня 2018 року у справі № 569/16624/15-ц (провадження № 61-2785св18), які враховано судами під час розгляду справи. У вказаних висновках визначено, що саме є помилкою достатньою для визнання договору дарування недійсним. Верховній Суд зазначив, що нотаріальне посвідчення, прочитання та роз`яснення нотаріусом тексту договору дарування сторонам є недостатнім для правильного сприйняття особою фактичних обставин правочину на момент його підписання. Необхідно враховувати вік цієї особи, його стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Все це вплинуло на волевиявлення особи, тому допущена ним помилка при підписанні договору дарування має істотне значення, що створює підстави для визнання його недійсним. Окрім цього за своєю правовою природою договір дарування не повинен містити обов`язків для обдарованого і будь-який правочин, який встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру не є договором дарування. Позивач, вказуючи на недійсність договору дарування, не просив суд визнати такий правочин недійсним. Необґрунтованим суд вважає і пояснення позивача про не роз`яснення нотаріусом суті правочину, наявності заборон на укладення договору дарування, порушення нотаріусом Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року, оскільки доказів таким обставинам він суду не надав, а у позові навів лише загальні права та обов`язки нотаріуса. Посилання на не роз`яснення нотаріусом заборони по ст.131 ЗК України, суд не приймає до уваги, оскільки редакції статті була змінена. Щодо посилання позивача на допущення нотаріусом як реєстратором технічної помилки. Так, ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-ІУ стосується випадків допущення державним реєстратором «технічної помилки (граматичної, арифметичної чи іншої помилки)» під час внесення відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Тобто, «інша помилка» у розумінні цього Закону є різновидом «технічної», яку допущено державним реєстратором під час державної реєстрації прав. Посилання Позивача на вказану норму є необґрунтованим, оскільки ним називається «помилкою» посвідчення нотаріусом договору дарування земельної ділянки між особами, які не є родичами, і що це, на думку Позивача, не відповідає ч. З ст. 131 ЗК України. Технічні помилки згідно абз. 2 ч. 2 ст. 26 Закону №1952-ІУ виплавляються самим державним реєстратором виключно на підставі заяви особи, відомості про речові права, обтяження речових прав якої містять таку помилку. Випадки, коли технічні помилки виправляються за рішенням суду, передбачені у абз.3 ч. 2 ст. 26 Закону №1952-ІУ і стосуються випадків, коли вони впливають на права третіх осіб, які і подають позов, бо запис у держреєстрі порушує їх права. Жодних з підстав, наведених у законі позивачем не вказано. Тому вимоги є безпідставними та обґрунтованими, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Таким чином, судом встановлено, що сторони при укладанні договорів, попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, не визнані недієздатними, діяли добровільно, без будь-якого фізичного та психічного тиску, розуміли значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору. Відсутні в матеріалах справи і докази нікчесності укладеного правочину Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed