Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду і просить постановити рішення, яким визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, тобто з ним, позивачем [PERSON] , [INFO] , за адресою його реєстрації та проживання: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що з відповідачем [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 08.03.2008 року, який 17.07.2009 року було розірвано рішенням Болградського районного суду Одеської області. Після розірвання шлюбу, за домовленістю сторін, малолітній син [PERSON] залишився проживати з матір`ю, та проживав з нею до червня 2021 року. З червня 2021 року хлопчик став проживати з батьком, тобто з ним, позивачем, повністю перебуває на його утриманні, позивач опікується інтересами і потребами сина, займається його вихованням, слідкує за його розвитком та здоров`ям. Між ним та сином сильний психологічний контакт, прив`язаність один до одного. Для дитини створені найкращі умови для проживання, син забезпечений всім необхідним. Позивач не чинить перешкод у спілкуванні матері з сином та участі у вихованні сина. Мати дитини, завжди за її бажанням, має можливість спілкуватись та спілкується з сином, купує йому необхідні речі, солодощі, подарунки. Але з урахуванням того, що позивач виявляє більшу увагу і турботу до сина, має змогу створити належні умови для його розвитку та виховання, а також особливу прихильність сина до батька, позивач вважає, що визначення місця проживання дитини з батьком буде відповідати її інтересам. З цих підстав він звернувся до суду. Позивач у підготовче судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач по справі, у підготовче судове засідання не з`явилась, від неї надійшла заява про визнання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності. Представник третьої особи у підготовче судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у їх відсутності, не заперечують проти задоволення позовних вимог. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Оскільки сторонами по справі було подано заяви про розгляд справи за їх відсутності, судом у відповідності до ч.3 ст.211 ЦПК України було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні за відсутності сторін по справі на підставі наявних документів в матеріалах справи, без фіксування технічними засобами згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: свідоцтво про народження [PERSON] [INFO] , [NUMBER] видане 04.07.2008 року, з якого вбачається, що батьком є [PERSON] , матір`ю - [PERSON] ; свідоцтво про розірвання шлюбу, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Болградського районного управління юстиції Одеської області 25 вересня 2010 року, актовий запис № 120; акт підтвердження умов спільного проживання від 20 червня 2022 року. про місце проживання [PERSON] разом із батьком [PERSON] ; акт опитування свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про місце проживання [PERSON] разом із батьком [PERSON] ; витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.12.2006 р., ј частина житлового будинку з надвірними спорудами в [ADDRESS] належить [PERSON] ; технічний паспорт на житловий будинок по [ADDRESS] ; паспорт громадянина України [PERSON] , пояснення органу опіки та піклування від 19.07.2022 року, акт обстеження умов проживанні №37 від 18.07.2022 року, згідно якого дитина [PERSON] проживає разом з батьком [PERSON] та іншими членами сім`ї, умови проживання задовіьні, заяви [PERSON] , [PERSON] від 14.07.2022 року про проживання сина з батьком. Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що 08.03.2008 року між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Болградського районного управління юстиції Одеської області. У сторін від шлюбу народився син: [PERSON] , [INFO] . Рішенням Болградського районного суду від 17 липня 2009 року шлюб було розірвано. Викладене підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Болградського районного управління юстиції Одеської області 25 вересня 2010 року, актовий запис № 120. Після розірвання шлюбу, за домовленістю сторін, малолітній на той час син [PERSON] залишався проживати з матір`ю [PERSON] та проживав з нею до червня 2021 року. З червня 2021 року неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , проживає з позивачем. Він повністю перебуває на його утриманні, якій повністю опікується інтересами і потребами сина, займається його вихованням, слідкує за його розвитком та здоров`ям. Викладене підтверджується актом підтвердження умов спільного проживання від 20 червня 2022 року, актом опиту свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Позивачем створені належні умови для дитини, у сина є своя кімната, де він виконує домашні завдання, відпочиває, у дитини є бібліотека, він забезпечений технічними засобами, спортивним інвентарем та іншими речами, необхідними для розвитку. Батько постійно слідкує за станом здоров`я сина. Позивач не чинить перешкод у спілкуванні матері з сином та участі у вихованні сина. Мати дитини, завжди за її бажанням, має можливість спілкуватись та спілкується з сином, купує йому необхідні речі, солодощі, подарунки, що підтверджується також заявами [PERSON] , [PERSON] від 14.07.2022 року ј частина житлового будинку за [ADDRESS] , в якому позивач мешкає разом із сином, належить позивачу на праві приватної власності, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.12.2006 року. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України). Згідно з положеннями частини першої, другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до положень частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ. від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч.2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Окрім того, положення абз. 2 ч. 1 ст. 161 СК вказують на необхідність з`ясування особистої прихильності дитини до кожного з батьків. Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 18.03.2021 року у справі №288/39/20 зазначив, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Проживання батьків за однією адресою не є підставою для відмови у задоволенні позову про визначення місця проживання дитини (дітей) разом з одним із них. На підставі вищевикладеного, з урахуванням того, що позивач виявляє більшу увагу і турботу до сина, має змогу створити належні умови для розвитку та виховання дитини, а також особливу прихильність сина до батька, суд приходить до висновку, що визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] разом із батьком, буде відповідати його інтересам. Також суд враховує, що відповідно до заяви відповідача від 15.07.2022 року вона визнає позовні вимоги. З пояснень органу опіки та піклування від 18.07.2022 року вбачається, що вони не заперечують проти задоволення позовних вимог, що враховується судом відповідно до положень ч.5 ст. 19 СК України. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ч. 1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. Підсумовуючи усе вищевикладене, суд вважає позовні вимоги позивачів цілком обґрунтованими, та приходить до висновку про їх задоволення у повному обсязі.

Outcome: approved