Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на його частку. В позові посилається на те, що 12.06.2009 був зареєстрований шлюб між ним та відповідачкою. Під час шлюбу сторони спільно придбали нерухоме майно та на сьогоднішній день між ними не досягнуто згоди щодо порядку його розподілу. Відповідачка категорично відмовляється від добровільного поділу майна. Зазначає, що ними придбано в шлюбі до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства, 12.03.2021 за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу №436 від 12 березня 2021 року - земельну ділянку розміром 0,0681 га кадастровий номер якої - 7321555400:01:002:0115, розташовану в [ADDRESS] . Крім того, на підставі договору купівлі-продажу №435 від 12 березня 2021 року вони придбали також житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вважає вказане майно спільною сумісною власністю подружжя та просить суд, ухвалити рішення, яким визнати вказане майно спільною сумісною власністю подружжя; визнати за ним право власності на Ѕ частку згаданого майна та вирішити питання про стягнення судових витрат з відповідача. Відповідач [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю, визнання рухомого майна спільною сумісною власністю та його поділ. В своєму зустрічному позові посилається на те, що під час перебування в шлюбі вона дійсно придбала спірний житловий будинок та земельну ділянку за грошові кошти в сумі 6000 доларів США, які позичила у своєї матері. Позивач був обізнаний про це та не заперечував проти цього, надав про це відповідну письмову заяву. Однак, зважаючи на те, що стосунки між сторонами припинені, тому боргові зобов`язання перед матір`ю їй доведеться виконувати самостійно, що є підставою для визнання вказаного спірного нерухомого майна її особистою власністю. Вказує також, що під час спільного проживання сторін, за спільні кошти подружжя, було придбано декілька транспортних засобів, а саме: автомобіль марки ВАЗ 21063, 1984 року випуску, номерний знак [NUMBER] , VIN [NUMBER] ; трактор колісний марки ЮМЗ-6, 1980 року випуску, № машини [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] ; трактор саморобний номерний знак [NUMBER] , з плугом; мотоблок "ЗУБР". Просить визнати вказане рухоме майно спільною сумісною власністю, поділити його в натурі та виділити їй автомобіль марки ВАЗ 21063 та трактор саморобний з плугом. Решту вказаного майна виділити позивачу [PERSON] . На вказану зустрічну позовну заяву від сторони позивача надійшов відзив зі змісту якого вбачається, що їх сторона не визнає вимогу щодо визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на нерухоме майно з підстав відсутності правових підстав для цього. Щодо рухомого майна, а саме транспортного засобу марки «ВАЗ 21063» та мотоблоку «ЗУБР», то погодились, що вони дійсно придбані в шлюбі за спільні кошти та вказане майно можна поділити в натурі, компенсувавши різницю вартості позивачу. Відносно трактора колісного марки ЮМЗ-6 та трактора саморобного, то сторона позивача не визнала в цій частині позовні вимоги та просили відмовити в їх задоволенні з підстав реєстрації права власності на вказане майно за іншими особами. В судовому засіданні позивач та його представник адвокат Данищук В.В. позовні вимоги підтримали повністю. Позивач пояснив, що перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі. Під час їх перебування в шлюбі за спільні кошти вони придбали майно: житловий будинок спільно із земельною ділянкою, автомобіль марки «ВАЗ» та мотоблок «ЗУБР». За взаємною згодою право власності на нерухоме майно було зареєстроване за відповідачкою. Транспортний засіб марки «ВАЗ» зареєстрований за ним. Щодо мотоблоку, то право власності на нього не зареєстровано, однак він не заперечував, що дане майно придбано ними спільно та підлягає поділу. В зв`язку із тим, що відповідачка відмовляється розділити спільне майно, просить позовні вимоги задовольнити. Щодо тракторів, то вони не перебувають в їх власності, зареєстровані за іншими людьми, а тому дане майно не може бути предметом поділу. Крім того позивач, просив стягнути з відповідачки на свою користь судові витрати. Відносно показів відповідача щодо отримання нею позики від її матері свідка [PERSON] з метою придбання житлового будинку та земельної ділянки заперечував. Пояснив, що він зовсім нічого не знав про наявність позики, а кошти за які придбане нерухоме майно є їхніми заощадженнями. Представник позивача відносно зустрічного позову вказав, що їх сторона не заперечує щодо стягнення компенсації з відповідачки, яка полягає в різниці вартості об`єктів рухомого майна. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала, підтримала вимоги зустрічного позову. Показала, що під час перебування в шлюбі її матір [PERSON] продала власну земельну ділянку за грошові кошти в сумі 6000 доларів США по позичила їй їх з метою придбання житлового будинку та земельної ділянки. При цьому вона написала мамі боргову розписку. В подальшому вона придбала в березні 2021 року спірний житловий будинок та земельну ділянку в [ADDRESS] . З метою покращення умов проживання вона витратила власні грошові кошти в розмірі приблизно 20 тис. грн. на придбання меблів. Позивач побудував під навіс для зберігання техніки, який наразі використовує. Відносно спірних об`єктів рухомого майна, то вказала, що вони їх купляли з позивачем за спільні кошти, тому вона вважає, що має право на їх поділ в натурі. Представник відповідачки адвокат Голоден О.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, з підстав вказаних у зустрічній позовній заяві. Суду пояснив, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі в якому придбали нерухоме майно, а саме земельну ділянку та житловий будинок розміщений на ній. Право власності на вказане майно зареєстроване на відповідачку. Разом з тим, зазначене майно придбано за кошти, що відповідачка позичила у своєї матері надавши їй відповідну боргову розписку. З цих підстав, дане майно має бути визнане приватною власністю виключно відповідачки [PERSON] . Відносно об`єктів рухомого майна, то зазначив, що оскільки всі вони придбані в шлюбі та за спільні кошти сторін, то ці об`єкти мають бути поділені між ними відповідно до вимог зустрічної позовної заяви. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Положеннями ст. 76 ЦПК України, встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до вимог ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідка, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 12.06.2009 між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що вбачається із копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 12.06.2009 (а.с. 10). Перебуваючи у шлюбі сторони придбали наступне нерухоме майно: земельну ділянку розміром 0,0681 га кадастровий номер якої - 7321555400:01:002:0115, розташовану у [ADDRESS] . Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку; житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Дані обставини підтверджуються копією договорів купівлі-продажу від 12.03.2021 вказаних об`єктів нерухомого майна та Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 13-19). Дане майно придбане зі згоди позивача та зареєстровано за відповідачем. Також в шлюбі сторонами придбано автомобіль марки «ВАЗ 21063», 1984 року випуску, колір синій, тип транспортного засобу - загальний легковий седан, номерний знак [NUMBER] , VIN [NUMBER] . Вказаний об`єкт рухомого майна зареєстровано 12.07.2017 за позивачем. Дана обставина підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 83). Крім того, сторони також придбали в шлюбі мотоблок «ЗУБР», який не зареєстрували. Ці обставини визнані сторонами, а тому відповідно до вимог ст.82 ч.1 ЦПК України не підлягають доказуванню. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є матір`ю відповідача [PERSON] показала, що в 2020 році продала власну земельну ділянку, яка знаходилась по місцю її проживання за грошові кошти в гривнях. Відповідач в подальшому позичила у неї ці гроші, які вони перевели в долари США та вийшло 6 000. Крім того, вона з донькою [PERSON] поїхали в м.Гусятин де оформили позику шляхом укладення розписки. Однак грошові кошти в сумі 6000 доларів США вона передала позивачу [PERSON] в смт.Кострижівка. Відповідач в судовому зсіданні наполягала на своїх показах та показах свідка та просила взяти їх до уваги. Надаючи аналіз показам даного свідка [PERSON] , а також показам відповідача відносно отримання позики з метою придбання нерухомого майна, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст.12 ч.4 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. На виконання вказаних вимог закону суд зазначає, що стороною відповідача не надано суду належних та допустимих доказів укладення між відповідачем [PERSON] та свідком [PERSON] договору позики. Дана обставина могла б бути підтверджена відповідною розпискою про яку зазначали вказані учасники судового процесу. Самі ж лише їх покази суд не може взяти до уваги, оскільки вони є неналежним доказом щодо обставин доведення укладення письмового правочину. Крім того, надаючи покази відносно зазначення обставин надання розписки та передачі коштів, дані учасники процесу надавали плутані покази, які суперечили один одному. Все це свідчить про намагання свідка допомогти відповідачу, яка є її донькою. З цих підстав дані пояснення не можуть бути покладені в основу прийнятого судом рішення. Факт придбання спірного нерухомого майна за кошти свідка [PERSON] в судовому зсіданні не доведений та повністю спростований матеріалами цивільної справи. За вказаних обставин суд приходить до висновку, що земельну ділянку розміром 0,0681 га кадастровий номер якої - 7321555400:01:002:0115, а також житловий будинок розташовані в [ADDRESS] необхідно визнати спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вказане майно придбане сторонами у шлюбі за спільні кошти шляхом укладання договорів купівлі-продажу. Отже позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Натомість, позовна вимога зустрічної позовної заяви про визнання вказаного майна особистою приватною власністю [PERSON] задоволенню не підлягає, оскільки є взаємовиключною відносно попередньої. Відповідно до змісту частин 1-3 ст. 61 СК України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Згідно із ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно набуте під час шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Частина 3 ст.70 СК України передбачає, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс 17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, у постанові Великої палати Верховного Суду України від 21.11.2018 року у справі №372/504/17. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені у постанові від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 17 лютого 2016 року по справі №6-1500цс/15, при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Крім того, належність спірного майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом його набуття під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті цього майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності на майно подружжя, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом набуття цього майна були спільні сумісні кошти подружжя або спільна праця. Тобто, статус спільної сумісної власності подружжя визначається такими чинниками, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуто (тобто джерело набуття). Таке твердження кореспондується з позицією КЦС ВП, викладеної у постанові від 27.03.2019 у справі №331/8757/14-ц (провадження №61-48599си18). Приписами частин 1 та 2 статті 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. З огляду вищевикладеного, суд приходить до висновку, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частку спірного житлового будинку та земельної ділянки, припинивши на вказане нерухоме майно право спільної сумісної власності. Зазначення відповідачем того факту, що вона вклала особисті кошти в ремонт та придбання меблів, а позивач лише зробив навіс для зберігання транспортних засобів, не є обставиною, що має істотне значення для даного спору. Саме тому, підстав для відступлення від рівності часток у суду не має. Крім того, в судовому засіданні також встановлено, що позивач письмово звертався до відповідача з пропозицією добровільно вирішити спір та поділити майно. Остання жодним чином не відреагувала, а тому між ними відсутній будь-який договір чи домовленість про поділ такого майна. Судом також встановлено, що під час шлюбу сторони придбали автомобіль марки ВАЗ 21063, 1984 року випуску, номерний знак [NUMBER] , VIN [NUMBER] , а також мотоблок «ЗУБР». Даний факт підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 83) та показами сторін, які визнали даний факт. У зв`язку з викладеним дане рухоме майно необхідно визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Стосовно поділу вказаного майна, то суд зазначає наступне. Оскільки частки даного майна виділити в натурі неможливо через його неподільність, то його необхідно поділити відповідно до прохання відповідача [PERSON] шляхом визнання за останньою права власності на автомобіль марки «ВАЗ 21063», а за позивачем відповідно на мотоблок «ЗУБР». При цьому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути компенсацію різниці вартості вказаних об`єктів. Так, оскільки сторони не надали суду підтвердження дійсності вартості вказаних об`єктів, то при визначенні розміру компенсації суд бере за основу дійсну вартість визначену відповідачем в зустрічній позовній заяві. Вартість автомобіля складає 58000 грн., а вартість мотоблоку складає 43500 грн. Тому, розмір компенсації, яка має бути відшкодована відповідачем на користь позивача складає 14500 грн. (58000 - 43500 = 14500). В судовому засіданні також встановлено, що позивач [PERSON] є користувачем двох тракторів колісних. Зокрема, трактор колісний саморобний, 2003 року випуску, заводський номер [NUMBER] , реєстраційний номерний знак [NUMBER] належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію. Останній уповноважив сторін по справі, шляхом надання відповідної довіреності, бути його представниками та користуватися цим майном. Дані обставини вбачаються з копії довіреності та Витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей (а.с. 84, 85). Згідно відповіді Головного управління Держпродспоживслужби в Чернівецькій області від 18.04.2022 (а.с. 110), то трактор колісний ЮМЗ-6АЛ, 1980 року випуску, заводський номер [NUMBER] зареєстровано за громадянином [PERSON] та видано свідоцтво про реєстрацію машини [NUMBER] та державний знак [NUMBER] 08.07.2003. Таким чином, вищевказані обставини вказують на те, що дане рухоме майно не перебуває у власності сторін, а знаходиться лише в користування. Власником даного майна є інші фізичні особи, що в свою чергу виключає можливість віднесення даного майна до об`єктів спільної сумісної власності. У зв`язку з викладеним, вимога відповідача про визнання тракторів колісних об`єктами спільної сумісної власності та їх поділ задоволенню не підлягає. Згідно ч. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Статтею 141 ЦПК Украни, яка регулює розподіл судових витрат між сторонами, передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач [PERSON] при звернення до суду сплатив судовий збір в розмірі 1279,19 грн., його позовні вимоги задоволені в повному обсязі, а саме на 100%. Відповідач [PERSON] при зверненні до суду з зустрічною позовною заявою сплатила судовий збір в розмірі 1985,50 грн., її позовні вимоги задоволені частково, а саме на 33%, тобто компенсації підлягає 655,2 грн. Шляхом взаємозаліку з відповідача на користь позивача необхідно стягнуто витрати по сплаті судового збору, що складають 623,99 грн. (1279,19 - 655,2 = 623,99 грн. Оскільки в зустрічній позовній заяві йдеться про необхідність вирішення питання про судові витрати, які не пов`язані зі сплатою судового збору, то відповідно до вимог ст.141 ЦПК України необхідно призначити додаткове судове засідання для цього. На підставі ст.ст. 8, 55 Конституції України ст.ст. 60, 61, 65, 68, 69, 70, 71 СК України, ст. 368, 369 ЦК України,

Outcome: partial