Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-10 00:00:00

Представник позивача-адвокат Пустовий Б.В. звернувся до суду з позовом та просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договорами позики від 07.11.2021 в розмірі 507 374,00 грн., 3 % річних в розмірі 542,13 грн., моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., а всього 517 916,13 грн. Також просить стягнути понесені судові витрати. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 07.11.2021 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] були укладені договори позики, відповідно до яких [PERSON] позичив грошові кошти в сумі 8600,00 доларів США та 10000,00 доларів США на строк до 01.01.2022. Відповідач зобов`язання за договорами позики не виконав, кошти не повернув, що змусило позивача звернутися до суду захистом порушених прав. Ухвалою суду від 02.02.2022 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження на 23.02.2022. Ухвалою суду від 16.02.2022 судові засідання ухвалено проводити в режимі відеоконференцзв`язку. 23.02.2022 підготовче засідання відкладено до 15.03.2022, у зв`язку з неявкою відповідача. 15.03.2022 розгляд справи знято, у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. Судове засідання відкладено до 20.04.2022. 20.04.2022 підготовче засідання відкладено до 17.05.2022, у зв`язку з неявкою відповідача. Ухвалою суду від 17.05.2022 призначено справу до судового розгляду на 13.06.2022. 13.06.2022 розгляд справи відкладено до 11.07.2022, у зв`язку з неявкою відповідача. Представник позивача-адвокат Пустовий Б.В. в судове засідання не з`явився, подав заяву про те, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до приписів статей 128, 130, 131 ЦПК України. Зокрема, шляхом розміщення оголошення на веб-сайті судової влади України. Про причини неявки суд не повідомив та не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу вимог ч. 8\~ст. 178 ЦПК України\~суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до вимог\~ статті 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, не подав відзив і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач в судове засідання повторно не з`явився, а позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та ухвалення заочного рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини та оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, встановив таке. Із оригіналу розписок вбачається, що 07 листопада 2021 року [PERSON] взяв позику у [PERSON] в сумі 8600,00 доларів США та 10000,00 доларів США. Кошти зобов`язувався повернути до 01 січня 2022 року (а.с.4-5). Відповідач [PERSON] зобов`язання за договором позики не виконав, кошти у вищезазначений строк не повернув. Суд приймає до уваги подані позивачем докази, на підставі яких встановлені дані обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Надаючи оцінку зібраним по справі доказам, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 14.04.2021 у справі № 642/4200/17 (провадження № 61-6492св19) зазначено, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Аналогічного висновку прийшов ВС при розгляді справи № 761/45701/16\~\~у постанові від 16 січня 2020 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд при розгляді справи № 483/1953/16-ц\~у постанові від 26.09.2018 та № 707/2606/16-ц від 31.10.2018. Із матеріалів справи вбачається, що оригінали розписок про отримання [PERSON] позики в розмірі 8600,00 доларів США та 10000,00 доларів США знаходяться в матеріалах справи. Оцінивши всі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково. В розумінні положень статей 184, 190, 192, 193 ЦК України іноземна валюта входить до переліку майна, визначена індивідуальними ознаками та властивостями, які відносять її категорії грошових коштів. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і порядку, встановлених законом. Законодавством України визначені загальні принципи валютного регулювання, повноваження банків, та інших фінансових установ України, права та обов`язки цих суб`єктів валютних відносин, відповідальність за порушення валютного законодавства. Аналіз законодавства свідчить, що в Україні відсутня заборона на укладання цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання її як засобу платежу або як застави. При цьому, фізична особа не є суб`єктом валютного регулювання в Україні. Отже, передача фізичною особою власних грошових коштів в іноземній валюті іншій особі, створює між ними цивільно-правові відносини щодо такого виду майна та не є валютною операцією. З огляду на це, а також приписи статей 1046 та 1049 ЦК України, суд дійшов висновку, що передані однією фізичною особою в розпорядження іншої особи грошові кошти, як специфічний вид майна особи, підлягають поверненню у тому самому виді (у тій самій валюті), у такому ж розмірі та у строки визначені у договорі позики, що і буде належним виконанням грошового зобов`язання позичальником. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), зроблено аналогічний правовий висновок та підсумовано, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів в іноземній валюті, яка отримана у позику. Аналогічні висновки Верховного Суду містяться в постановах від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Враховуючи правові позиції Верховного Суду України та зміст договорів позики (отримання у позику іноземної валюти), суд дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню сума коштів в іноземній валюті, яка отримана у позику та яка визначена договором позики, а не в національній валюті України гривні. Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню сума в розмірі 8600,00 доларів США та 10000,00 доларів США, яка визначена укладеними між сторонами договорами позики. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов`язання у відповідності до ст. 625 ЦПК України, суд дійшов наступних висновків. Позивач просить стягнути з відповідача 3% річних за період з 01 січня 2022 року по 13 січня 2022 року в розмірі 542,13 грн. Разом з тим, згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Зазначене повністю узгоджуються правовим висновком викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (касаційне провадження № 14-10цс18). Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Дана правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц. Таким чином, в даному випадку дні прострочення, та як наслідок можливість нарахування 3% річних на підставі ст. 625 ЦПК України, слід рахувати з 02 січня 2022 року (день, наступний за днем, передбаченим у договорі для його виконання) по день ухвалення судового рішення (10 липня 2022 року), 3% річних вираховується із відповідної валюти, зазначеної в розписці, в саме доларів США. Отже, кількість днів прострочення боргового зобов`язання становить 190, які треба помножити на суму боргу саме в доларах США (18600), потім помножити на 3 і поділити на 100 та 365 днів, що становить 290 доларів США. З урахуванням вимог позовної заяви, які підтримано позивачем в судовому засіданні, норм ст. 13 ЦПК України, офіційного курсу долару США по відношенню до гривні станом на день постановлення даного рішення, стягненню підлягає сума в гривнях в розмірі 9015 грн. 25 коп. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди. Позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10 000, 00 грн. За загальним правилом особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України, або у випадках, передбачених нормами ЦК України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Відповідно до ст. 611 ЦК України України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Наслідки порушення договору позичальником встановлені ст. 1050 ЦК України, якою не передбачено такого виду відповідальності, як відшкодування моральної шкоди. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 21.02.2019 в справі № 640/5098/14-ц (провадження № 61-18978св18) зроблено висновок, що «наслідки порушення позичальником зобов`язання встановлені статтею 1050 ЦК України, якою не передбачено відшкодування моральної шкоди». Укладений між сторонами у справі договір позики також не містить цього виду цивільної відповідальності (постанова Верховного Суду від 27.02.2019 по справі № 173/1025/16-ц, провадження № 61-17413св18). З огляду на це, а також приписи ст. 1050 ЦК України, суд дійшов висновку, що в стягненні моральної шкоди в розмірі 10\~000, 00 грн. слід відмовити. В частині стягнення витрат на правничу допомогу суд виходить з такого. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою, що передбачено ст. 15 ЦПК України. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно положень частин 1-4 статті 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу до суду подано письмові документи: Договір № 005/22 про надання правової допомоги від 13.01.2022, укладеного між адвокатом Пустовий Богданом Вікторовичем та [PERSON] ; акт про надання правової допомоги від 13.01.2022; квитанцію до прибуткового касового ордера № 005/22 від 13.01.2022 про оплату 8900,00 грн.; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат; копію ордера про надання правничої допомоги та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю. Враховуючи те, що витрати на професійну правничу допомогу на загальну суму 8900,00 грн, підтверджені належними та достатніми доказами, то позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Позивач при зверненні до суду з позовом оплатив судовий збір в розмірі 5179,16 грн. В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню із відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial