Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-18 00:00:00

27.04.2022 позивач звернулася до суду з даним позовом мотивуючи тим, що [INFO] померла її сестра [PERSON] , яка проживала за адресою: [ADDRESS] . Вона - [PERSON] у встановлений законодавством строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої було відкрито спадкову справу № 38/2021 щодо майна померлої [PERSON] . По завершенню шестимісячного строку з моменту відкриття спадщини вона звернулася до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадкове майно, однак , 13.01.2022 нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з мотивів наявності обтяжень на нерухоме майно спадкодавця згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Зокрема, у відділі ДВС перебували виконавчі провадження щодо стягнення з [PERSON] на користь держави в особі управління Пенсійного фонду України у м. Біла Церква Київської області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, та Головного управління Державної податкової служби у Київській області, заборгованості з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, ЄСВ. В зв`язку з цим, на нерухоме майно боржника було накладено арешт, який відображений у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. При цьому, згідно даних АСВП станом на 24.02.2022 будь які відкриті виконавчі провадження щодо боржника [PERSON] відсутні. З метою зняття арештів вона звернулася до відділу ДВС з відповідною заявою, на який отримала відмову в знятті арешту з майна та вилучення записів щодо обтяження нерухомого майна з роз`ясненням щодо звернення до суду за захистом своїх прав.\~ Враховуючи, що в досудовому порядку вирішити питання щодо скасування арешту виявилося неможливим, а вказані обтяження перешкоджають в реалізації нею права спадкування, просила в судовому порядку звільнити з-під арешту 2/15 частин будинку [ADDRESS] , що належить [PERSON] , який накладений постановою від 25.07.2014 у виконавчому провадженні № 41375044, запис про обтяження нерухомого майна: 6662525 від 13.08.2014 13:37:47 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (державний виконавець Гаєва М.І.), звільнити з-під арешту все майно належне [PERSON] , який накладений постановою від 24.01.2019 у виконавчому провадженні №57811843, запис про обтяження нерухомого майна: 33337158 від 23.09.2019 11:10:12 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (державний виконавець Власенко О.А.), судові витрати покласти на відповідачів. 29.04.2022 судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 30.06.2022 відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області подав до суду відзив на позов мотивуючи тим, що згідно доданих до позовної заяви документів, зокрема, листа Відділу державної виконавчої служби у м. Біла Церква Білоцерківські району Київській області ЦМУ МЮ (м. Київ) від 27.01.2022 № 8752 на виконанні\~ перебувало виконавче провадження № 41375044 з примусового виконання вимоги і сплату боргу № Ф 474 У від 27.03.2013 Управління Пенсійного фонду України у м. Біла Церква, про стягнення з [PERSON] на користь УПФУ у м. Біла Церква боргу в розмірі\~ 4572,42 грн., а позов [PERSON] подано про звільнення нерухомого майна з-під арешту, яке належить [PERSON] . При цьому, документи, які б підтверджували зміну прізвища з « [PERSON] » на « [PERSON] » чи навпаки до позову не додано. 11 серпня 2013 року набрали чинності Закон України від 04.07.2013 №404 «Про внесення змін до Податкового кодексу України, у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» та Закон України від 11 серпня 2013 року № 406 «Про внесення змін до законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи», відповідно до яких, функції адміністрування єдиного соціального внеску здійснюють органи Державної податкової служби України. Так, на виконання вищезазначених законів Пенсійним фондом 01.10.2013 до податкової служби було передано по фізичній особі-підприємцю [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску в сумі 6960,48 грн., в тому числі 4572,42 грн. по якій була виставлена вимога про сплату боргу № Ф 474 У від 27.03.2013. Згідно даних реєстру страхувальників - 09.02.2017 внесені дані про зміну прізвища [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). Враховуючи вищезазначене, заборгованість по єдиному соціальному внеску згідно вимоги про сплату боргу № Ф 474У від 27.03.2013 у ФОП [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) перед Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області відсутня. Позивач обґрунтовує вимоги тим, що накладення арешту на майно порушує її права як власника, захист якого передбачений статтею 391 Цивільного кодексу України. Проте, між відповідачем та позивачем немає спору про право власності на майно, на яке накладено арешт, і таке право позивача ніким не оспорюється, тому підстав для стягнення з відповідача судових витрат на користь позивача немає. Тому, відповідач просив у задоволенні позову відмовити. 30.06.2022 судом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача, адвокат Зайцев Всеволод Сергійович, у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі. Представник відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, [PERSON] , у судовому засіданні підтримала обставини викладені у відзиві та просила відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача - Головного управління Державної податкової служби у Київській області, [PERSON] , у судовому засіданні зазначила, що [PERSON] припинила підприємницьку діяльність 22.01.2021, боргу за нею не рахується і позови до неї не заявлялися. Судовий збір не підлягає стягненню з відповідача, оскільки ДПС не є заявником на сплату боргу і не була стягувачем у виконавчому провадженні. Просила відмовити у стягненні судового збору, в в`язку з відкликанням вимоги про стягнення з [PERSON] боргу. Третя особа представника до суду не направила, про дату, час та місце засідання повідомлена належним чином, подала до суду заяву, про розгляд справи за відсутності представника Білоцерківського міського відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що позивач -\~ [PERSON] . [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою:\~ [ADDRESS] , являється спадкоємцем майна померлої [INFO] [PERSON] , після смерті якої приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Зінченко О.А. 10 липня 2021 року відкрито спадкову справу № 38/2021, що підтверджено матеріалами справи ( а.с.6-9,35). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.10-11), за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) зареєстроване право власності на майно: 1/3 частину земельної ділянки, площею 1,5429, кадастровий номер: 3220489500:01:028:0440 та 2/15 частини будинку [ADDRESS] . Також, в даному реєстрі зареєстровані обтяження на дане майно, а саме: запис про обтяження нерухомого майна: 6662525 від 13.08.2014 13:37:47, на підставі постанови державного виконавця Гаєвої М.І. від 25.07.2014 у виконавчому провадженні № 41375044 та запис про обтяження нерухомого майна: 33337158 від 23.09.2019 11:10:12, на підставі постанови державного виконавця Власенко О.А. від 24.01.2019 у виконавчому провадженні №57811843. З матеріалів справи (а.с.12-13), вбачається, що 24.01.2022\~ (вх. № 2118) [PERSON] звернулася до Білоцерківського міського відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою,\~ про зняття арешту з майна [PERSON] , та 27.01.2022 за № 8752 відділ ДВС надав позивачу інформацію про виконавчі провадження щодо вказаного боржника в межах яких було накладено арешт на майно та роз`яснив, що підстави для відновлення виконавчих проваджень відсутні, тому вона має право звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно інформації з АСВП (а.с.14), відомості про відкриті виконавчі провадження щодо боржника -\~ [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) відсутні. З листа Білоцерківського міського відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 27.01.2022 за № 8752 та інформації з АСВП, також, вбачається, що в період з 24.12.2013 по 22.05.2015 в проваджені відділу перебувало виконавче провадження № 41375044 з примусового виконання вимоги Управління Пенсійного фонду України в м. Біла Церква, про сплату боргу № Ф 474У від 27.03.2013, з [PERSON] на користь УПФУ\~ боргу в сумі 4572,42 грн. та 22.05.2015 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу згідно п.9 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження»; в період з 10.12.2018 по 23.09.2019 перебувало виконавче провадження № 57811843 з примусового виконання вимоги про сплату боргу № Ф-4892-17У від 13.08.2018 Головним Управлінням ДФС у Київській області про стягнення з [PERSON] на користь держави боргу в сумі 14405,53 грн. та 23.09.2019 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу згідно п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження»; в період з 15.06.2020 по 17.07.2020 перебувало виконавче провадження № 62334148 з примусового виконання вимоги про сплату боргу № Ф-4892-17У від 10.03.2020 Головним Управлінням ДФС у Київській області про стягнення з [PERSON] на користь держави боргу в сумі 48192,36 грн. та 17.07.2020 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу згідно п.9 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження, а постанову про стягнення з боржника виконавчого збору виведено в окреме виконавче провадження. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. Відповідно до ст. 1216,1218 ЦК України - спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1220 ЦК України - спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. 1261 Цивільного Кодексу України - у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] має право на спадкування за законом, після померлої [INFO] [PERSON] , на майно\~ якої, в межах виконавчих проваджень,\~ накладено арешт, який перешкоджає спадкоємцю в реалізації\~ спадкових прав, щодо отримання свідоцтва про право на спадкове майно, адже, згідно п.4.17 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 17.09.2015 за № 1784/2, зареєстрованого 25.09.2015 за № 1145/27590, зі змінами, якщо на спадкове майно накладено арешт видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. В п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику. Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. В даному випадку встановлено, що позивач являється спадкоємцем майна [PERSON] , на підставі її заяви було відкрито спадкову справу № 38/2021, крім того, позивач зареєстрована та проживає в будинку на який накладено арешт, отже, [PERSON] на законній підставі володіє майном. Також, позивачем надано до суду копію свідоцтва про реєстрацію шлюбу 26.12.2014, актовий запис № 8, між [PERSON] та [PERSON] , в зв`язку з чим відбулася зміна прізвища останньої з « [PERSON] » на « [PERSON] », а представник відповідача ПФУ у відзиві підтвердила даний факт, зазначивши, що згідно даних реєстру страхувальників - 09.02.2017 були внесені відомості про зміну прізвища [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). З листа Білоцерківського міського відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 27.01.2022 за № 8752 (а.с.12-13), інформації з АСВП (а.с.14),\~ Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.10-11), повідомлення про сплату боргу від 22.06.2020 № 191848-50 (а.с.15), вбачається, що у виконавчому проваджені № 41375044, в межах якого було накладено арешт на 2/15 частину будинку [ADDRESS] , що належить [PERSON] ,\~ стягувачем вказано - Управління Пенсійного фонду України в м. Біла Церква, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, а у виконавчому провадженні № 62334148, в межах якого було накладено арешт на усе нерухоме майно [PERSON] з примусового виконання вимоги про сплату боргу № Ф-4892-17У від 10.03.2020 стягувачем вказано - Головним Управлінням ДПС у Київській області, отже вказані обтяження були накладені в інтересах УПФУ та ГУДПС у Київській області. Таким чином, Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області та Головне управління Державної податкової служби у Київській області є належними відповідачами в даній справі, в інтересах яких було накладено арешт на майно боржника в межах виконавчого провадження. Згідно із ст. 59 України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній станом на дату винесення постанови про арешт майна боржника), у разі\~ сплати\~ боржником\~ повної\~ суми\~ боргу\~ за\~ виконавчим документом\~ до\~ реалізації\~ арештованого\~ майна\~ боржника,\~ майно звільняється з-під арешту за постановою\~ державного\~ виконавця\~ не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія\~ постанови\~ про\~ звільнення\~ майна з-під арешту надсилається\~ боржнику\~ та до органу (установи),\~ якому була надіслана постанова про\~ накладення арешту на майно боржника на виконання. Заперечуючи проти позову представники відповідачів вказували на те, що борг [PERSON] відсутній, тому вимоги були відкликані, однак, до суду не надано доказів щодо винесення держаним виконавцем, в в`язку з закінченням виконавчого провадження з вказаних підстав, постанови про звільнення майна [PERSON] з під арешту, згідно вимог Закону України «Про виконавче провадження». Підстави та порядок зняття арешту визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII), який чинний на момент звернення позивача до Білоцерківського міського відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про скасування арешту майна. Виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону № 1404-VIII). Відповідно до ч. 4, ч. 5 ст. 59 Закону № 1404-VIII, підставами для зняття державним виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Разом з тим, з аналізу ч. 4, ч.5 ст. 59 Закону № 1404-VIII вбачається, що державний виконавець не має можливості самостійно зняти вказаний арешт з майна, враховуючи відсутність підстав передбачених вказаною нормою, а також те, що позивач не є стороною виконавчого провадження. Судом встановлено, що в межах даного позову, позивачем доведено, що померла [INFO] [PERSON] мала на праві власності\~ нерухоме майно, яке увійшло до обсягу спадкового майна після її смерті, та на зазначене майно був накладний арешт під час примусового виконання її боргових зобов`язань, які на час розгляду даної справи відсутні, а спадкоємець померлої позбавлена змоги в повному обсязі реалізувати свої спадкові права з метою подальшого користування та розпорядження майном на власний розсуд. При цьому, суд звертає увагу, що в даному випадку немає підстав для оскарження дій державного виконавця та позивачем правильно обраний спосіб захисту, що відповідає положенням ст. 15,16 ЦПК України та позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 12 грудня 2018 року по справі № 399/142/16-ц, згідно якої у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За ч.1 ст.15 ЦК України - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч.2\~ ст.16 ЦК України - суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд застосовує положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику ЄСПЛ, що передбачено положеннями ст. 10 ЦПК України. Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.10.2017 у справі № 914/1128/16. Отже, ефективний спосіб захист має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (справа «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (пункт 67), «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (пункт 45). В рішенні ЄСПЛ від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма (ст.13 Конвенції) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. В рішенні ЄСПЛ «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (№ 38722/02, п.75) зазначено, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею (ст.13 Конвенції) повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Таким чином, оскільки іншого способу захисту та реалізації спадкових прав, ніж зняття арешту з нерухомого майна у позивачки не має, обраний спосіб захисту права власності в даному випадку суд вважає правильним, таким, що не порушує інтереси сторін та третіх осіб в даному провадженні, та не суперечить закону, крім того, підстави для зняття арешту визначені положеннями Закону України\~ «Про виконавче провадження», який може бути знятий за рішенням суду ( ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження»). Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач сплатила при подачі позову судовий збір в розмірі 992,40 грн. (а.с.1), тому з відповідачів на користь позивача стягуються вказані витрати по 496,20 грн. з кожного.

Outcome: approved