Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-24 00:00:00

06 травня 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що [INFO] в мережі Інтернет на персональній сторінці відповідача у соціальній мережі «Instagram» за посиланням [INFO] було розміщено інформаційні матеріали (інстаграм-розповіді), що стосувалися позивача та його професійної діяльності. Зокрема, відповідач, як автор, на тлі копії (скріншоту) опису персональної сторінки позивача, звертаючись до інших користувачів, які, вочевидь, є лікарями, [PERSON] та [PERSON], запитує про те, що: «[...] @ [PERSON] ти лікуєш ТІЛЬКИ горло чи ТІЛЬКИ ніс??чи ти лікар який лікує ТІЛЬКИ ВУХО @ [PERSON], а ти в реанімації інтубуєш ТІЛЬКИ жінок чи ТІЛЬКИ ЧОЛОВІКІВ???[...]», використовуючи при цьому символи (емоджі), які демонструють зневажливе ставлення до позивача. Надалі відповідачем на власній персональній сторінці в соціальній мережі «Instagram» було розміщено інформаційні матеріали (інстаграм-розповіді) на тлі копії (скріншоту) з коментарем користувача [PERSON] на персональній сторінці позивача наступного змісту: «[...]Моя колега, лікар анестезіолог, яка щоденно рятує людей в реанімації, намагалась донести лікарю дерматоонкологу, яка лікує ТІЛЬКИ акне, що такий формат поведінки в соцмереж дискримінує професію лікар і викликає підозру щодо легітимності проведення такої підприємницької діяльності!!!! [...]». Окрім того, відповідачем на власній персональній сторінці в соціальній мережі «Instagram» було розміщено інформаційні матеріали (інстаграм-розповіді), на тлі копії (скріншоту) з коментарем позивача, опублікованим на її персональній сторінці в соціальній мережі «Instagram» у ході листування з користувачем [PERSON] щодо окресленої конфліктної ситуації такого змісту: «[...]А щодо етичного кодексу, то прошу Вас шановна [PERSON] публічно вибачитись на протязі 24 годин перед пацієнтами яких ви посміли публічно образити і принизити назвавши їх акнешниками! Підтримуєте вимогу про публічне вибачення лікаря, який принижує пацієнтів? [...]». Надалі на тлі копії (скріншоту) частини допису позивача, опублікованого на її персональній сторінці в соціальній мережі «Instagram» та фото осіб, хворих на акне, відповідачем було поширено інформацію наступного змісту: «[...] І якщо, [PERSON] не припинить погрожувати мені чи @ [PERSON] , то дуже швидко може розійтися в соцмережах зразок позовних заяв до суду від юридичних представників, до пацієнтів яких ви на своїй сторінці обзиваєте "акнешниками" Хочете захистити свої права і припинити приниження? [...]». Разом з тим, відповідач, використовуючи фото обличчя невідомої позивачеві особи, на власній персональній сторінці в соціальній мережі «Instagram» розмістив інформаційні матеріали (інстаграм-розповіді) з текстом такого змісту: «[...] Дівчинка хворіла на акне і звернулась туди, де лікують ТІЛЬКИ акне, де багато підписників і тонна красивезних фоточок лікаря з височенними каблучками і яскравим макіяжем....ну так щоб закомплексовані підлітки чи люди з хворобами шкіри точно повірили. Після такого "лікування акне" дівчинка відлежала вдома 2 дні з температурою 37, болем і гіркими сльозами, її запевняли, що так має бути і достатньо шкіру просто зволожувати бепантеном [...]». Окрім того, відповідач, використовуючи копію (скріншот) коментаря невідомої позивачеві особи такого змісту "Мої груди стегна і живіть були просто в пухирях після однієї процедури лазерної шліфовки ((( І найстрашніше що косметолог казала, що то так має бути а я її вірила [...] Картина була значно страшніша, ніж в тої дівчинки зі сторіс, І мені також казали змащуйте бепантеном і то все пройде" та фото шкіри живота невідомої позивачеві особи, а надалі - на тлі копії (скріншоту) з інформацією про позивача з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на власній персональній сторінці в соціальній мережі «Instagram» розмістив інформаційні матеріали (інстаграм-розповіді) з текстом такого змісту: «[...] І таких повідомлень сотні...Цікаво знати чому? [...] А тому, що лікар дерматоонколог яка лікує ТІЛЬКИ акне в номерах готелю Мир, не має жодного юридичного права проводити приватну медичну діяльність [...]». Попри те, що відповідачем у першому інформаційному повідомленні не було вказано прізвища, імені та по батькові позивача, ідентифікація її особи користувачами соціальної мережі стала можливою, з огляду на сукупність ідентифікуючих ознак персональної сторінки позивача в соціальній мережі «Instagram», а саме: стилістики персональної сторінки позивача, опису персональної сторінки позивача, кількості читачів (користувачів, які на постійній основі стежать за оновленнями персональної сторінки позивача та розміщенням на ній інформаційних повідомлень), частини найменування позивача, розміщеного в описі персональної сторінки, а також частини адреси здійснення позивачем діяльності як фізичної особи-підприємця, основним видом економічної діяльності якого є надання послуг салонами краси (копія виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань додається). Так, неправдиву і недостовірну інформацію про позивача, поширену відповідачем на власній персональній сторінці в соціальній мережі «Instagram», було доведено до відома позивача однією з читачок (найменування персональної сторінки в соціальній мережі «Instagram» [PERSON] ), яка, попри відсутність використання відповідачем прізвища, імені та по батькові позивача, ідентифікувала «знайому» сторінку в інформаційному повідомленні, оприлюдненому відповідачем. Позивач зазначає, що чинне законодавство, у тому числі Етичний кодекс лікаря України, на сьогодні не містить обмежень щодо використання в неформальному обігу (тобто, не пов`язаному з постановкою діагнозу, відповідно до МКХ) терміну «акнешник», який за своїм змістом не має негативного забарвлення та не є таким, що має на меті принизити певну категорію пацієнтів або будь-яким чином порушити їхні права, тобто, не має дискримінаційого характеру, натомість уможливлюючи побутове розуміння такої проблеми користувачами мережі Інтернет, в тому числі соціальної мережі «Instagram». Тоді як наприклад дискримінаційним та неприйнятним до вживання, відповідно до норм чинного законодавства на сьогодні, вважається термін «інвалід», офіційно змінений у національних нормативно-правових актах на термін «особа з інвалідністю» на виконання положень Конвенції Організації об`єднаних націй про права осіб з інвалідністю. Натомість інформаційні матеріали оприлюднені відповідачем, що містять в собі ознаки обману осіб, до відома яких доведено інформацію, що є неправдивою, можуть свідчити про порушення ним пункту 2.13 Етичного кодексу лікаря України. Позивач вважає, що поширена на персональній сторінці відповідача у соціальній мережі «Instagram» за посиланням [INFO] є неправдивою та недостовірною, принижує честь і гідність та ділову репутацію позивача, а відтак підлягає спростуванню. Поширена у соціальній мережі «Instagram» відповідачем інформація про начебто факт надання позивачем послуг, які призвели до заподіяння шкоди здоров`ю окремих осіб та допущення формату поведінки в соцмережі, що дискримінує професію лікар і викликає недовіру та підозру щодо легітимності проведення такої підприємницької діяльності, провадження діяльності в неналежних умовах, а також приниження пацієнтів та порушення їхніх прав, твердження про начебто факт погроз відповідачеві та іншим особам є недостовірною та такою, що абсолютно не відповідає дійсності. Позивач вказує, що ніколи не надавала послуг, які призвели до заподіяння шкоди здоров`ю окремих осіб, не провадить підприємницьку діяльність, заборонену законом, не допускає у своїй діяльності дій, що принижують або можуть принизити інших осіб, порушують або можуть порушити їхні права, не висловлювала жодних погроз на адресу відповідача або інших осіб. За наведених обставин позивач просить визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права [PERSON] інформацію про те, що вона надає послуги, які призвели до заподіяння шкоди здоров`ю окремих осіб та допустила формат поведінки в соцмережі, що «дискримінує професію лікар і викликає недовіру та підозру щодо легітимності проведення такої підприємницької діяльності», погрожувала [PERSON] та іншим особам провадити діяльність в неналежних умовах, а також принижує пацієнтів та порушує їхні права, оприлюднену та поширену [PERSON] 25 та [INFO] в мережі Інтернет на персональній сторінці користувача у соціальній мережі «Instagram" за посиланням [INFO] / у форматі інформаційного повідомлення. Зобов`язати відповідача протягом десяти календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду з посиланням на реквізити рішення суду спростувати поширену нею інформацію, про те, що [PERSON] надає послуги, які призвели до заподіяння шкоди здоров`ю окремих осіб та допустила формат поведінки в соцмережі, що «дискримінує професію лікар і викликає недовіру та підозру щодо легітимності проведення такої підприємницької діяльності», погрожувала [PERSON] та іншим особам, провадить діяльність в неналежних умовах, а також принижує пацієнтів та порушує їхні права, на персональній сторінці користувача у соціальній мережі «Instagram" за посиланням [INFO] / у такий самий спосіб, яким була поширена недостовірна інформація. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 2500,00 грн за надання правової допомоги та 875,60 грн судових витрат. Ухвалою суду від 11 травня 2021 року позовну заяву залишено без руху. 24 травня 2021 року позивачем усунуто недоліки. Ухвалою суду від 26 травня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. 29 червня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник відповідача зазначає, що з вимог позовної заяви незрозуміло, яку саме інформацію про себе позивач просить визнати недостовірною. З аналізу підстав позову, які викладені у заяві, та долучених у якості доказів документів, віднайти цитат та/або прямої мови, які б були ідентичними до тих, які позивач просить визнати недостовірними у предметі позову, не виявилось можливим. Єдиною прямою мовою у прохальній частині позову, яка збігається із текстом на зображенні в одному із долучених позивачем документів, є цитата - «такий формат поведінки в соцмереж дискримінує професію лікаря і викликає недовіру та підозру щодо легітимності проведення такої підприємницької діяльності». Проте ця цитата за своїм змістом є нічим іншим як оціночним судженням, так як суть недостовірності цього вислову позивачем не розкрито. Верховний Суд у своїй постанові від 11 серпня 2018 року у справі №658/1795/17-ц вказує на те, що у змісті позовних вимог мають бути конкретні посилання на інформацію, яка підлягає визнанню як недостовірна. Також невідомо коли саме вказана позивачем інформація була поширена. У предметі позову зазначається 25 та 26 лютого 2021 року. Разом з тим, ані у підставах позову, ані в документах, які долучені позивачем, неможливо знайти підтвердження вказаним датам. Оцінюючи долучені позивачем зображення на документах, неможливо зрозуміти, до якого виду доказів вони належать, що підтверджують або спростовують, ким, коли і за яких обставин зроблені, створені, скопійовані, отримані та інше. Не вказано чи є користувач у соціальній мережі «Інстаграм» за посиланням [INFO] / відповідачем? Зі змісту позовної вимоги позивач розмежовує цих осіб, так як не надає суду доказів того, що персональна сторінка у соціальній мережі «Інстаграм» за посиланням [INFO] / належить відповідачеві. Разом з тим, дотримуючись принципів цивільного судочинства, відповідач визнає, що персональна сторінка у соціальній мережі «Інстаграм» за посиланням [INFO] /, належить їй. Представник відповідача вказує, що відповідач оприлюднила та поширила описану вище інформацію. Але зі змісту самого позову та додатків неможливо зрозуміти, що позивач має на увазі під «оприлюдненням» та «поширенням». А все тому, що позивач не доводить головного: а чи була така інформація взагалі? Так як єдиними доказами у цій справі про існування, вказаної позивачем, інформації є чорно-білі зображення, з яких неможливо ідентифікувати ані особу позивача, ані особу відповідача, а тим більше те, що ці зображення були доступні комусь іще, окрім самої позивачки. Відповідач зазначає, що на її персональній сторінці у соціальній мережі «Інстаграм» за посиланням [INFO] /відсутні зображення, які містяться на документах, долучених позивачем. Відповідачу незрозуміло, що позивач має на увазі під «інформаційним повідомленням», яка його форма, ознаки, цільова аудиторія, статус, актуальність? У кожної соціальної мережі є безліч сервісів для обміну повідомленнями, створення і збереження інформації, як публічної, так і приватної. Відповідач зазначає, що її персональна сторінка у соціальній мережі «Інстаграм» за посиланням [INFO] / є закритою, тобто лише для тих осіб, яких вона особисто знає. Серед осіб, яких відстежує відповідач і які стежать за нею, позивача немає. Відповідно для позивача будь-яка інформація зі сторінки відповідача є закритою. Тому виникає логічне запитання: у який спосіб і яке саме інформаційне повідомлення отримала позивач із приватної персональної сторінки відповідача? Просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі (а.с.124-127). Ухвалою суду від 14 липня 2021 року задоволено заяву представників відповідача [PERSON] - адвоката Бабич Олени Іванівни, адвоката Дузь Юлії Миколаївни про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації задоволено. Ухвалами суду від 07 жовтня 2021 року, 23 листопада 2021 року, 24 листопада 2021 року вирішено дану справу розглядати у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon». Ухвалою суду від 29 листопада 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача просила суд у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до виписки є Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, види економічної діяльності: надання послуг перукарнями та салонами краси (основний), оптова торгівля парфумами та косметичними товарами, роздрібна торгівля косметичними товарами та туалетними приналежностями в спеціалізованих магазинах, роздрібна торгівля, що здійснюється фірмами поштового замовлення або через мережу інтернет, інші види роздрібної торгівлі поза магазинами, надання інших інформаційних послуг, діяльність із забезпечення фізичного комфорту, надання інших індивідуальних послуг (29-30). [PERSON] закінчила у 2015 році Державний вищий навчальний заклад «Івано-Франківський національний медичний університет», здобула ступінь спеціаліста за спеціальністю «Лікувальна справа», здобула кваліфікацію лікаря (а.с.31-32). Позивач [PERSON] зверталася за медичною допомогою, їй було призначено лікування (а.с. 33-34). [PERSON] у соціальній мережі «Instagram» надіслала повідомлення від [PERSON] (а.с. 36-37). Відповідач [PERSON] має приватний обліковий запис у соціальній мережі «Instagram» (а.с. 38). Відповідач здійснювала листування у соціальній мережі «Instagram» з [PERSON] (а.с.39-42). Відповідач розмістила інформацію про позивача і вказала, що лікар дерматоонколог яка лікує ТІЛЬКИ акне в номерах готелю Мир, не має жодного юридичного права проводити приватну медичну діяльність (а.с.43). У соціальній мережі «Instagram» відповідач попросила позивача публічно вибачитись (а.с.44). Відповідач у соціальній мережі «Instagram» повідомляє позивача про можливі наслідки у разі не припинення погрожувань (а.с. 45-46). Користувач соціальної мережі «Instagram» написала відгук про позивача (а.с.47-50). Відповідач [PERSON] надала консультацію користувачу в соціальній мережі «Instagram» (а.с.51). Переписка користувачів в соціальній мережі «Instagram» (а.с.52-55). Стаття 129 Конституції України передбачає, що одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов`язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності з положеннями частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно частини першої статті 277 Цивільного кодексу України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Частиною першої статті 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Так, статтею 34 Конституції України встановлено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати, передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Згідно частини першої статті 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 визначено, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Згідно з частиною другою статті 20 Закону України «Про інформацію», будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 5 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, відповідно до статей 94, 277 Цивільного кодексу України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У пункті 15 вказаної постанови роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 Цивільного кодексу України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 роз`яснено, що відповідно до частини другої статті 302 ЦК фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов`язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. При цьому фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов`язана робити посилання на таке джерело. Судом встановлено, що у соціальній мережі «Інстаграм» велась переписка відповідача з іншими користувачами даної мережі, а також відповідача з позивачем. З наданих доказів, долучених до позовної заяви, неможливо встановити дату переписки, а також достовірно з`ясувати, що саме підтверджують або спростовують ці докази. Суд вважає, що інформація, викладена відповідачем у соціальній мережі, є суб`єктивними, оціночними твердженнями відповідача, зокрема, є критикою, оціночним судженням. Також відсутня сукупність обставин, які є необхідним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову. Положеннями частин першої-другої статті 30 Закону України «Про інформацію» встановлено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Крім того, згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в абзацах 3-5 пункту 19 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, відповідно до статті 277 Цивільного кодексу України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції, яка відображена у рішеннях від 29 березня 2005 року у справі «Українська «Прес Група» проти України», від 5 травня 2011 року у справі «Редакція газети «Правое дело» та Штекель проти України», від 31 березня 2011 року у справі «Сірик проти України» та інших. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» («Lingens v. Austria») зазначив, що слід розмежовувати факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Окрім того, у рішенні Європейського Суду з прав людини від 29 березня 2001 року по справі «Тома проти Люксембургу» Суд наголосив, що свобода вираження є одним із фундаментів демократичного суспільства і поширюється не лише на інформацію чи ідеї, які не заподіюють шкоди іншим, але й ті, котрі зачіпають інтереси інших осіб. Такий висновок випливає із принципів плюралізму і толерантності, без яких не буває демократичного суспільства. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 21 січня 1999 року у справі «Фрессоз і Руар проти Франції», свобода вираження поглядів становить одну з основних підвалин демократичного суспільства. За умови додержання пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які сприймаються позитивно або вважаються необразливими чи незначущими, але й тих, які викликають образу, обурення або збурюють, - такими є вимоги плюралізму, терпимості та відкритості, без яких не існує «демократичного суспільства». У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Представником позивача не доведено суду належними та допустимими доказами те, що інформація, викладена відповідачем, порушує особисті немайнові права та ділову репутацію позивача. При цьому представником позивача не представлено суду фактів, які б доводили, що відповідач мотивовано та цілеспрямовано діяла з метою принизити честь, гідність чи ділову репутацію позивача. Натомість розглядом справи встановлено, що розміщені у соціальній мережі дані за своєю суттю є оціночними судженнями відповідача, а тому не можуть бути розцінені як порушення особистих немайнових прав позивача. Виходячи із вищевикладеного, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд дійшов висновку, що в ході розгляду справи стороною позивача не доведені ті обставини, на які посилалися як на підстави позовних вимог, позовні вимоги є необґрунтованими, тому задоволенню не підлягають. На підставі статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, у разі відмови позивачеві у позові судові витрати позивачу не відшкодовуються з боку відповідача. На підставі вищенаведеного, відповідно до статей 3, 28, 34 68 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, пунктів 4, 5, 6, 15, 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, статей 5, 20, 30 Закону України «Про інформацію», статей 11, 15, 16, 94, 277 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed