Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-11 00:00:00

Позивач звернувся в суд та просить поновити його на посаді начальника відділу спецроботи ДП «Львіввугілля», стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу та 10000грн. судових витрат. Свої вимоги мотивує наступним. Він працював на вказаній посаді та жодних зауважень чи претензій до нього не було. 28.02.2022р. його повідомлено про звільнення на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Вважає таке звільнення незаконним, оскільки 28.02.2022р. він був відсутній на робочому місці з поважних причин, так як добровільно звернувся до «військомату» із заявою про призов його до складу Збройних сил України, пройшов військово-лікарську комісію. Про вказані обставини він доповідав керівництву ДП «Львіввугілля» та попередив про свою відсутність. В нього не було відібрано пояснень з приводу відсутності на роботі. Вважає, що він повинен бути поновлений на посаді та йому належить виплата заробітної плати за час вимушеного прогулу. Окрім цього, йому спричинено моральні страждання, які він оцінює в розмірі 20000грн. Ухвалою від 29.03.2022р. позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк два дні з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків, зокрема, сплати судового збору. Ухвалою від 14.04.2022р. позов [PERSON] в частині позовної вимоги про стягнення з ДП «Львіввугілля» 20000грн. на відшкодування моральної шкоди - повернуто позивачу. Ухвалою від 14.04.2022р. відкрито провадження у справі в частині позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Ухвалою від 30.05.2022р. у справі призначено судове засідання з викликом сторін. Позивач та його представник - адвокат Смолинець В.І. в судовому засіданні позов підтримали. Представник відповідача Хробак Г.В. в судовому засіданні позову не визнала, зазначила, що позивач безпідставно був відсутній на робочому місці, а тому його звільнено із займаної посади за прогул. Звільнення не було погоджено з профспілковою організацією, оскільки позивач не є членом такої. Також, від відповідача надійшов відзив, у якому на заперечення позову зазначив, що [PERSON] був відсутній на робочому місці та як підставу відсутності в телефонній розмові покликався на подану ним 25.02.2022р. заяву про його звільнення. Однак, вказана заява позивача не є підставою для його звільнення, оскільки в такій не вказано підставу звільнення, у зв`язку з чим вона не відповідає вимогам законодавства. Крім того, позивач в період оголошення воєнного стану та загальної мобілізації самоусунувся і відмовився від виконання своїх безпосередніх посадових обов`язків щодо забезпечення виконання заходів по мобілізаційній роботі та цивільній обороні, за наслідками проведеної інвентаризації встановлено неналежне виконання ним своїх обов`язків за час перебування на посаді. Вислухавши сторони, дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до наказу №191 від 13.10.2014р., наказу №233 від 28.12.2016р., листів №11.1-220 від 10.10.2017р., №11/382 від 14.03.2019р., Правил внутрішнього трудового розпорядку працівників апарату управління ДП «Львіввугілля», Інструкції з внутрішнього (пропускного) режиму в адмінприміщення ДП «Львіввугілля та прилеглої до нього території, списку працівників апарату управління ДП «Львіввугілля», облік неявки на роботу ведеться на підставі підтверджуючих документів, які працівники зобов`язані надати керівнику підрозділу не пізніше одного дня перед неявкою Відповідно до заяви від 25.02.2022р., адресованої Т.в.о. генерального директора Акімова О.А., позивач [PERSON] просив звільнити його із займаної посади за бажанням роботодавця з 25.02.2022р. 28.08.2022р. [PERSON] не відмічався про вхід чи вихід з приміщення адмінбудинку ДП «Львіввугілля» та в системі відеонагляду відсутній запис про його вхід в будівлю та відсутній запис про відлучення в журналі обліку відлучень працівників апарату управління ДП «Львіввугілля», що встановлено з службової записки, звіту про присутність та пояснень старшого інспектора з контролю за виконанням доручень Боярської С.В. - відповідальної за ведення табельного обліку. З акта від 28.02.2022р. встановлено, що 28.02.2022р. о 15.55год. в приміщенні кабінету відділу кадрів в телефонному режимі через увімкнений гучномовець начальнику відділу спецроботи [PERSON] запропоновано надати пояснення з приводу його відсутності на робочому місці з 08.00год. 28.02.2022р. Останній повідомив, що залишив заяву на звільнення, а тому відсутній та відмовився від надання письмових пояснень. Зазначені обставини засвідчили в.о. директора з кадрів і соціальних питань, начальник відділу кадрів, менеджер з персоналу відділу кадрів. Наказом №89-к від 28.02.2022р. [PERSON] звільнено з посади з 25.02.2022р. на підставі п.4 ст.40 КЗпП України у зв`язку з вчиненням прогулу без поважних причин. З довідки №481 від 28.02.2022р. встановлено, що військово-лікарською комісією [PERSON] визнано обмежено придатним до військової служби, оскільки він страждає гіпертонічною хворобою, хронічним бронхітом, ожирінням, хронічною радикулопатією. Позивач [PERSON] є інвалідом ІІІ групи у зв`язку з професійним захворюванням, що встановлено з посвідчення № [NUMBER] від 15.03.2017р. Згідно із ч.1 ст.4 КЗпП України, законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства, прийнятих відповідно до нього. За змістом ст.9 ЦК України, положення цього кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п.п.22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4 ст. 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень. Працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця (стаття 139 КЗпП України). За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано дисциплінарне стягнення (частина перша статті 147 КЗпП України). Відповідно до частини третьої статті 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Складовими дисциплінарного проступку, що характеризують його об`єктивну та суб`єктивну сторони, є: дії (бездіяльність) працівника; невиконання або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між його діями (бездіяльністю) та невиконанням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність роботодавцем наявності будь-якої з цих складових виключає наявність дисциплінарного проступку Крім того, згідно п.3, п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення; прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Судом встановлено, що [PERSON] дійсно був відсутній на роботі 28.02.2022р., що він сам підтвердив у позовній заяві та в судовому засіданні. Також, останній вказав, що з власної ініціативи відправився до територіального центру комплектування і соціальної підтримки. Дану обставину суд не вважає вагомою причиною відсутності на робочому місці з огляду на те, що він усвідомлював стан свого здоров`я, оскільки є інвалідом, що робить незрозумілою мету його проходження військово-лікарської комісії. Окрім цього, на позивача покладено функціональні обов`язки, які безпосередньо стосуються мобілізації, а тому його участь в протидії агресору вже була визначена на момент оголошення воєнного стану. Позивач не надав суду жодних доказів належного та завчасного повідомлення роботодавця про відсутність його на робочому місці та погодження його добровільного та виключно з власної ініціативи відвідування територіального центру комплектування і соціальної підтримки. В свою чергу, відповідачем надано докази, які спростовують покликання позивача на те, що вказаний ним візит, як підстава відсутності на робочому місці, був погоджений з його керівництвом. Таким чином, суд бере до уваги наданий позивачем висновок військово-лікарської комісії ід 28.08.2022р. та при цьому не визнає що даний документ підтвердженням поважності причин відсутності позивача на роботі протягом робочого дня. В постанові від 15.11.2021р. у справі № 212/9516/19 Верховний Суд зазначив, що визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності. Дотримуючись зазначеного висновку, суд враховує, що позивач звільнений з роботи за вчинення прогулу без поважних причин. При винесенні даного наказу роботодавцем враховано ту обставину, що [PERSON] надано допуск обласного управління СБУ за формою два та в період оголошення воєнного стану та загальної мобілізації до його посадових обов`язків входило забезпечення виконання заходів по мобілізаційній роботі та цивільній обороні, від яких він самоусунувся. Також, враховано подану ним 25.02.2022р. заяву про звільнення без зазначення причини та без попередньої передачі ним документів-носіїв конфіденційної інформації, документів на допуск до особливих робіт, печатки і штампа відділу спецроботи, інших документів службового користування. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач не довів поважності відсутності його на робочому місці протягом робочого дня, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed