Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-07 00:00:00

09.03.2017 позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, та з урахуванням уточнень від 17.10.2017, просить суд визнати недійсним договір поруки № 2129-006/07Р від 12.03.2007 року, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПРАВЕКС-БАНК» для забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором № 2129-006/07Ф. Мотивуючі позовні вимоги позивач вказує, що банк, надаючи кредит та укладаючи договір поруки, не надав їй інформацію для ознайомлення про платоспроможність позичальника, що вказує на те, що банк порушив принцип добросовісності і справедливості. Викладені обставини, на переконання позивача, вказують на наявність підстав з якими законодавець зумовлює визнання договору поруки недійсним, осільки вчинено з грубим порушенням цивільного законодавства. 16.01.2020 до суду надійшло клопотання Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про проведення судового засідання у відсутність його представника. 06.03.2021 до суду надійшли пояснення Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» щодо предмету спору. 17.03.2021 до суду надійшли заперечення позивача щодо письмових пояснень Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» 05.10.2021 року відповідно до розпорядження № 346, у зв`язку зі смертю судді [PERSON], вказану справу 06.10.2021 було передано на повторний автоматичний розподіл та визначено суддю Ільєву Т.Г. 12.10.2021 ухвалою суду прийнято цивільну справу № 757/13580/17-ц за позовом [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Правекс-Банк», [PERSON] , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про визнання договору поруки недійсним, - до провадження судді Печерського районного суду м. Києва Ільєвої Т.Г. та визначено розглядати за правилами загального позовного провадження. 04.07.2022 до суду надійшло клопотання представника позивача про розгляд справи у його відсутність, вимоги підтримав та просив задовольнити. Оскільки всі учасники справи в судове засідання 08.07.2022 року не з`явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст. 2, 12, 13 ЦК України. Судовим розглядом встановлено, що 12.03.2007 року між АКБ «ПРАВЕКС-БАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2129-006/07Р, відповідно до якого останній з метою своєчасної оплати вартості автомобіля, що купується за договором купівлі-продажу №313 від 03.03.2007 року, а також з метою оплати страхових платежів згідно з договорами страхування автомобіля, укладення яких здійснюється на підставі і з урахуванням вимог даного договору, одержав від банку на строк з 12.03.2007 року по 12.03.2014 року кредит в сумі 8563 доларів США, який зобов`язався повернути, сплативши відсотки за користування кредитом в розмірі 11,99 відсотків річних. Рішенням позачергових загальних зборів акціонерів АКБ "ПРАВЕКС-БАНК" перейменований у ПАТ КБ «Правекс-Банк», який є правонаступником АКБ "ПРАВЕКС-БАНК", про що свідчить статут банку, зареєстрований 19.09.2009 року Печерською районною державною адміністрацією м. Києва. 13 березня 2007 року між банком та [PERSON] було укладено договір застави транспортного засобу, відповідно до якого заставодавець - [PERSON] для забезпечення виконання в повному обсязі своїх зобов`язань перед заставодержателем - банком за кредитним договором № 2129-006/07Р від 12.03.2007 року та можливих змін та доповнень до нього щодо сплати процентів, неустойки, вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами кредитного договору, відшкодування збитків, іншої заборгованості, передав в заставу заставодержателю належний йому на праві власності автомобіль марки ВАЗ, модель 21114, рік випуску 2007, колір бежевий, шасі № [NUMBER] , тип ТЗ легковий універсал - В, реєстраційний номер № [NUMBER] . На підставі п. п. 7.1.3., 7.1.4 кредитного договору № 2129-006/07Р від 12.03.2007 року та п. 3.1.1. договору застави транспортного засобу від 13.03.2007 року при порушенні заставодавцем умов основного зобов`язання щодо строків погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування грошовими коштами, відшкодування збитків, неустойки, штрафів, пені та іншої заборгованості, а також при порушенні заставодавцем умов цього договору та у випадках, встановлених законом, у заставодержателя виникає право задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет застави. Крім договору застави транспортного засобу, для забезпечення зобов`язання за кредитним договором № 2129-006/07Р від 12.03.2007 року, між АКБ "ПРАВЕКС-БАНК" та [PERSON] 12.03.2007 року був укладений договір поруки, згідно якого поручитель зобов`язалася нести солідарну майнову відповідальність за виконання в повному обсязі взятих [PERSON] зобов`язань за кредитним договором, які полягають в своєчасному та повному поверненні кредиту та будь якого збільшення цієї суми, яке передбачено умовами кредитного договору, відшкодування збитків та іншої заборгованості. Крім того, судом було встановлено, що 06 листопада 2008 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 23.09.2009 року було розподілено спільне сумісне майно між [PERSON] та [PERSON] та виділено в натурі у власність [PERSON] автомобіль ВАЗ-21114, д.н. [NUMBER] , який був предметом договору застави майнових прав №2129-006/007 Р від 12.03.2007 р. В п. 4.1 договору поруки зазначений строк його дії, а саме до 12 березня 2017 року. Отже, зазначивши у договорі строк його дії, сторони погодили, що протягом вказаного строку, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань, забезпечених порукою, кредитор має право пред`явити вимоги до поручителя, а поручитель в свою чергу зобов`язаний виконати таку вимогу кредитора в обсязі, в порядку та на умовах, встановлених договором поруки та/або кредитним договором. Оскільки договором поруки, що був укладений між позивачем та [PERSON] чітко встановлений строк його дії відповідно до ст.ст. 251, 252 ЦК України, то звернення ПАТ КБ "Правекс-Банк" з позовом про стягнення боргу за кредитним договором з позичальника та поручителя до закінчення строку дії поруки не може бути підставою для визнання поруки припиненою та відповідно для відмови у задоволенні позову в частині стягнення з поручителя заборгованості за кредитним договором. Відповідно до п.1.1 Договору поруки поручитель у порядку та на умовах, передбачених цим договором, зобов`язується нести солідарну майнову відповідальність перед кредитором за виконання в повному обсязі зобов`язань [PERSON] . Таким чином, [PERSON] виступила майновим поручителем за договором поруки та зобов`язалася відповідати по зобов`язанню [PERSON] , забезпеченого порукою, належним поручителю на праві власності майном, а не предметом застави Банку. Пунктом 1.3. Договору поруки чітко передбачено, що поручитель дає свою згоду на збільшення розміру забезпеченого порукою за цим договором зобов`язання позичальника, що може виникнути в майбутньому, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, у випадку внесення позичальником та кредитором змін та доповнень до кредитного договору та/або до даного договору кредитором в односторонньому порядку. Вирішуючи спір, суд приймає до уваги те, що в силу 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Статтею 638ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Поняття поруки закріплено у ст. 553 ЦК, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Договір поруки має бути укладений у письмовій формі, оскільки відповідно до ч. 2 ст.547ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 3 статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У ч. 1 цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 13, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, яка встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, цією статтею встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У разі, якщо при укладенні договору не було додержано вимог, встановлених ст. 203 ЦК України, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним, зокрема волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно п.п.7,8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] ознайомилася зі змістом договору поруки, підписала його, а отже, сторонами в належній формі було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем, а відтак, волевиявлення позивача було вільним та відповідало її волі на момент укладення. Тому, твердження позивача щодо формальності укладення договору, на думку суду, є хибними та такими, що повністю спростовуються узгодженими між сторонами умовами спірного договору, доказів зворотному суду надано не було. Крім того, позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору, як і не зверталася, впродовж дії договору поруки за роз`ясненням положень, які були їй не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов договору, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору. З роз`яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вбачається, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинули на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Крім того, суд звертає увагу сторони позивача на те, що Верховний Суд України в зазначеній постанові також роз`яснив, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Виходячи зі змісту оспорюваного договору та обставин, із якими позивач пов`язує його недійсність, слід дійти висновку, що позивачем не доведено той факт, що позивач не усвідомлював природу укладеного правочину та його наслідків, помилялася щодо предмету укладеного договору та його умов і це вплинуло на його волевиявлення. Слід зазначити, що позивач не вказав, які саме підстави визнання правочину недійсним встановленні виключним переліком в розумінні ст. ст. 203, 215 ЦК України. Окрім того, з системного аналізу вказаної норми, вбачається відсутність законних підстав для визнання такого правочину недійсним, оскільки жодна з підстав визнання недійсності договору не підпадає під ситуації, яку намагається зобразити позивач у позовній заяві. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, проте позивач же ні у позовній заяві, ні у будь-яких інших документах не зазначив, які саме, його права були порушені, отже, у позивача відсутнє порушене право, яке підлягає захисту в судовому порядку у відповідності до ч 1 ст. 4 ЦПК України, що є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог . Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed