Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-13 00:00:00

Позивач 22.06.2021 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), Головного управління в Одеській області Державної казначейської служби України, про стягнення безпідставно набутих коштів с Державного бюджету України у сумі 56\~300 грн. та судовий збір у розмірі 908 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що під час здійснення виконавчих дій в рамках виконавчого провадження №56034456 з примусового виконання постанови Управління ДАБК Одеської міської ради від 18.12.2017 №666/17, Першим Приморським відділом ДВС стягнуто з [PERSON] грошові кошти, а також виконавчий збір у розмірі 56300 грн. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.06.2019 у справі №522/15358/18 вищевказану постанову було скасовано. Перший Приморський відділ ДВС відмовив [PERSON] у поверненні коштів, тому вона змушена звернутися до суду. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25.06.2021 провадження у справі було відкрито, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 29.07.2021. До суду 19.07.2021 надійшов відзив Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, згідно якого просять відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Відзив обґрунтовано тим, що ГУ ДКС України в Одеській області є самостійною юридичною особою та несе відповідальність за свої зобов`язання, і жодних прав позивача відповідач не порушував. Належним відповідачем є Держава Україна, а не Державна казначейська служба. Позивачем не додано квитанцій щодо перерахування коштів до державного бюджету. Також відповідач вважає, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту, адже необхідно було звернутися не до суду, а до органу, що контролює справляння надходжень бюджету, як визначено у Порядку №787. У зв`язку з неявкою учасників справи у судове засідання 29.07.2021 розгляд справи відкладено на 19.08.2021. До суду 29.07.2021 від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій вказує, що Державна казначейська служба України в Одеській області зобов`язане здійснювати безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Скасована постава Управління ДАБК містить реквізити за якими було сплачено кошти і це реквізити УДКСУ у м. Одесі Одеської області. Також представник позивача вказує, що ним обраний ефективний спосіб захисту. Розгляд справи у судовому засіданні 19.08.2022 було відкладено на 19.10.2021. До суду 19.10.2021 надійшла уточнена позовна заява, згідно якої просить: стягнути з Державного бюджету України суму сплаченого адміністративного штрафу у розмірі 51\~000 грн. та за рахунок бюджетних асигнувань Першого Приморського ВДВС суму сплаченого виконавчого збору у розмірі 5100 грн. У судовому засіданні 19.10.2021 було прийнято до провадження заяву про зміну предмету позову, яка має назву уточнена позовна заява від 19.10.2021, надано відповідачам час для подання відзиву на заяву про зміну предмету позову, розгляд справи відкладено на 25.11.2021. У судовому засіданні 25.11.2021 відкладено розгляд справи на 13.01.2022. Ухвалою суду від 25.11.2021 було задоволено клопотання представника позивача про залучення співвідповідача. Залучено до участі у справі Одеську міську раду в якості співвідповідача. У судовому засіданні 13.01.2022 було відкладено розгляд справи на 02.03.2022 у зв`язку з відсутністю доказів сповіщення Одеської міської ради. У судовому засіданні 02.03.2022 було задоволено клопотання представника позивача про відкладення, розгляд справи відкладено на 06.04.2022. У зв`язку з неявкою учасників справи у судове засідання 06.04.2022 розгляд справи відкладено на 25.05.2022. У судовому засіданні 25.05.2022 представник Одеської міської ради Старостін О.С. просив відкласти розгляд справи з метою подання пояснень, розгляд справи відкладено на 14.07.2022. До суду 14.07.2022 надійшли пояснення Одеської міської ради, згідно яких вказано, що уповноваженим органом з виконання таких судових рішень є Державна казначейська служба України та її територіальні підрозділи. Одеська міська рада не є розпорядником коштів та позбавлена можливості здійснення платежів в рамках бюджетних асигнувань, з урахуванням чого не має відкритих казначейських рахунків. Також вказано, що платіжне доручення від 19.09.2018, яким позивач підтверджує перерахування суми штрафу містить код класифікації доходу бюджету 21081100, що підтверджує приналежність сплачених коштів до доходу загального фонду Державного бюджету України. У судове засіданні 14.07.2022 учасник справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Представник позивача [PERSON] подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 18.12.2017 заступником начальника управління начальником інспекційного відділу №1 Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради Якименко Русланом Костянтиновичем винесено постанову за якою визнано [PERSON] винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 96 КУпАП накладено на неї штраф у розмірі 25\~500 грн. (а.с.14-17). 22.03.2018 старшим державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області відкрито виконавче провадження №56034456 щодо виконання постанови №666/17 Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 18.12.2017 про стягнення з [PERSON] штраф у розмірі 51\~000 грн. (а.с.11). 13.09.2018 [PERSON] сплатила 56\~300 грн. на рахунок отримувача: Перший Приморський ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, призначення платежу: 101;1995018767 (а.с.13). Згідно листа Першого Приморського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 09.08.2021, при виконанні вимог постанови з [PERSON] було стягнуто кошти у розмірі 56\~300 грн., які розподілено та перераховано наступним чином: 51\~000 грн. штраф згідно постанови та перераховано на р/р 3119149700001, код ЄДРПОУ 37607526, КБК 21081300; 5\~100 грн. виконавчий збір; 149 грн. витрати виконавчого провадження; 51 грн. витрати автоматизованої системи виконавчих проваджень (а.с.75). Згідно платіжного доручення №1018 від 19.09.2018 Першим Приморський ВДВС м.Одеси перерахував УК у м. Одесі 51 000 грн., призначення платежу: 121;21081100 адм.штраф з [PERSON] в/д 666/17 від 18.12.2017 (а.с.77). 19.09.2018 року, у зв`язку з виконанням в повному обсязі рішення, закінчено виконавче провадження №56034456 (а.с.12). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.03.2019 при розгляді справи №522/15358/18 задоволено частково позов [PERSON] , скасовано постанову по справі про адміністративне правопорушення №666/17 від 18 грудня 2017 року, винесену заступником начальника управління Управління ДАБК Одеської міської ради про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.6 ст. 96 КпАП України (а.с.19-22). Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.06.2019 Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.03.2019 скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено, визнано протиправною та скасовано постанову заступником начальника управління Управління ДАБК Одеської міської ради про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.6 ст. 96 КпАП України (а.с.23-25). Перший Приморський відділ державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області листом від 22.11.2019 повідомив [PERSON] , що на момент відкриття вищезазначеного виконавчого провадження документи не були скасовані судом. Боржником в самостійному порядку було сплачено борг. Тому підстав вважати їх помилково або надміру зарахованими відсутні. Також повідомлено про право звернення до органів Державної казначейської служби України або до Управління Департаменту ДАБК Одеської міської ради для повернення коштів (а.с.26). Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16.07.2020 відмовлено у задоволенні заяви представника [PERSON] [PERSON] про поворот виконання постанови по адміністративній справі за позовом [PERSON] до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про поновлення строку і скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення. Повідомлено, що представника заявника або заявник має звернутися з заявою про повернення коштів з бюджету за процедурою передбаченою ст. 45 Бюджетного кодексу України та Порядку повернення коштів, помилково або надмірно зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.09.2013 №787 (а.с.29-30). Вищевказана ухвала залишена без змін Постановою П`ятого апеляційного суду від 05.11.2020 (а.с.31-32). Головне управління державної казначейської служби України в Одеській області листом від 08.10.2020 повідомило [PERSON] представника [PERSON] про неможливість повернення коштів, у зв`язку з відсутністю подання органу, який контролює справляння до державного бюджету (а.с.28). З тексту постанови Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, перерахування коштів мало б здійснюватися з кодом бюджетної класифікації 21081100 «Адміністративні штрафи та інші санкції». Постановою КМУ від 16.02.2011 року № 106 «Деякі питання ведення обліку податків, зборів, платежів та інших доходів бюджету» встановлено, що перелік податків, зборів, платежів та інших доходів бюджету визначається відповідно до переліку кодів бюджетної класифікації в розрізі органів, що контролюють справляння надходжень бюджету. Зі змісту вказаної постанови, а також з огляду на стягнення коштів в рамках виконання постанови органу архітектурно-будівельного контролю вбачається, що контроль за справлянням надходжень бюджету за кодом бюджетної класифікації 21081100 покладено на органи Мін`юсту, зокрема на той час на Перший Приморський відділ державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Отже, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , тривалий час безрезультатно здійснювались усі можливі заходи, щодо повернення безпідставно стягнутих коштів Першим Приморським відділом державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області під час здійснення виконавчих дій в рамках виконавчого провадження ВП № 56034456. Чинним законодавством встановлено, що у випадку якщо поведінка володільця, власника не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у володільця, на спірні правовідносини поширюються положення ст. 1212 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Оскільки безпідставно стягнені за скасованою постановою заступника начальника Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 18.12.2017 року № 666/17 грошові кошти, виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій у загальному розмірі 56300,00 грн., що надійшли на рахунок Першого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, не були добровільно повернуті на рахунок [PERSON] , застосуванню підлягає ст. 1212 ЦК України, згідно з якою особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Це положення застосовується і до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.03.2016 року у справі № 6-2491цс15. Отже, аналізуючи зміст ст. 1212 ЦК України, що регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, слід додати, що зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанова Верховного Суду від 14.04.2020 року № 495/2442/16-ц). Крім того, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Слід зазначити, що кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, оскільки для цього у даному випадку існують підстави, передбачені ст. 1212 ЦК України, які дають право позивачу витребувати у відповідача це майно. Дослідивши зміст вищезазначених норм чинного законодавства та проаналізувавши обставини, що містяться у матеріалах даного позову, слід наголосити на тому, що між позивачем та відповідачем відсутні будь-які договірні правовідносини, а тому у даному спорі вбачаються безумовні ознаки (позадоговірного) кондикційного зобов`язання, що має бути враховано судом під час розгляду справи. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17. Суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 року у справі № 924/1473/15. До того ж, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо правової кваліфікації спірних правовідносин (постанова Верховного Суду від 05.03.2020 року у справі № 910/9665/17). А також, зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (постанова Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 761/6144/15-ц). У ч. 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За приписами ч.ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, згідно ст. 321 ЦК України, є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Також, ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), наголошується на безумовному праві фізичних та юридичних осіб мирно володіти своїм майном. Слід зазначити, що у рішенні Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) по справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 року визначено, що кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Крім того, у рішенні ЄСПЛ від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велів Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Аналогічні правові норми містяться також у ст. 15 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У постанові від 15.07.2019 року у справа № 420/5625/18 Верховний Суд дійшов до висновку, що під судовим захистом прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права; обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Крім того, Конституція України закріплює гарантії того, що будь-які юридичні спори, а також інші справи (в яких не існує юридичного спору, але це визначено законом) повинні вирішуватися виключно судом, який забезпечуючи здійснюючи правосуддя, не може ухилятися від виконання цієї основної конституційної функції. Отже, підсумовуючи слід зазначити, що предметом даного судового спору є вимоги позивача щодо повернення безпідставно утриманих грошових коштів відповідачем, сплачених за скасованою постановою заступника начальника Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 18.12.2017 року № 666/17, виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій у загальному розмірі 56 300 грн. Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. З урахуванням закріплених у п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності під час вирішення спору, суд дійшов висновку про те, що відповідач після перерахування на його рахунок коштів у розмірі 56 300 грн. безпідставно та неправомірно утримає у себе зазначені грошові кошти. Такі дії відповідача є недобросовісними та незаконними, а тому обов`язком відповідача згідно вимог ст. 1213 ЦК України є негайне повернення у повному обсязі позивачу безпідставно набутого ним майна, а саме вищезазначених грошових коштів. 30.07.2021 року на адресу Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) направлено адвокатський запит, в якому порушувалось питання щодо надання інформації про подальше перерахування стягнутих коштів з боржника [PERSON] , до бюджету за виконавчим провадженням № 56034456, а також щодо надання належним чином завіреної копії розпорядження та платіжного доручення щодо розподілу та перерахування до бюджету стягнутих коштів у загальному розмірі 56300, 00 грн. з урахуванням стягнутого боргу (штрафу), виконавчого збору та витрат. Як вказувалося вище, на вищенаведений запит, Першим Приморським відділом державної виконавчої служби у м. Одесі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надано відповідь за вих. № 35662 від 09.08.2021 року, якою повідомлялось, що стягнуті з [PERSON] , у рамках виконавчого провадження № 56034456 кошти у розмірі 56300, 00 грн. та згідно з розпорядженням № 56034456, платіжного доручення № 1018 від 19.09.2018, розподілено та перераховано наступним чином: 51000, 00 грн. штраф, згідно з постановою, перераховано на р/р 31411542915002, код ЄДРПОУ 38016923, МФО 899998; 5100, 00 грн. виконавчий збір; 149, 00 грн. витрати виконавчого провадження; 51,00 грн. витрати автоматизованої системи виконавчих проваджень. Відповідно до п. 38 ч. 1 ст. 64 Бюджетного кодексу України до доходів\~загального фонду\~бюджетів сільських,\~селищних,\~міських територіальних\~громад належать\~адміністративні штрафи\~та інші\~штрафні санкції, що накладаються місцевими органами виконавчої влади та виконавчими органами місцевих рад або утвореними ними в установленому порядку адміністративними комісіями. Згідно з ч. 4 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» грошові суми, стягнуті до Державного бюджету України або місцевих бюджетів, перераховуються в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики. Платіжним дорученням № 1018 від 19.09.2018 року підтверджується перерахування суми штрафу за постановою від 18.12.2017 року № 666/17, виданою Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради у розмірі 51000, 00 грн. на рахунок місцевого бюджету за кодом класифікації доходів бюджету 21081100 «Адміністративні штрафи та інші санкції». Згідно з п. 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). З вищенаведеного вбачається, що повернення коштів [PERSON] , стягнутих у розмірі 51 000 грн. в рахунок сплати адміністративного штрафу, повинно здійснюватися органами Казначейства саме з рахунків місцевого бюджету м.Одеси. Доводи представника Одеської міської ради, з посиланням на ст. 29 Бюджетного кодексу України (кошти від санкцій (штрафи, пеня тощо) належать до доходів загального фонду Державного бюджету України) є безпідставними, адже згідно ч.1 ст. 29 БК України до доходів Державного бюджету України включаються доходи бюджету, за винятком тих, що згідно із статтями 64, 64-1, 66, 69-1 та 71 цього Кодексу закріплені за місцевими бюджетами. Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. У спорах про повернення помилково або надміру сплачених сум виконавчого збору спірні суми мають стягуватись з Державного бюджету України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16). Отже, набувачем сплаченого [PERSON] , у виконавчому провадженні № 56034456 виконавчого збору у розмірі 5100, 00 грн. є Державний бюджет України, а тому такі кошти на користь [PERSON] , підлягають стягненню саме з Державного бюджету України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження», кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Відповідно до абзаців 2 та 3 ч. 3 ст. 42 вказаного Закону, витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України. Аналогічна норма передбачена ч. 10 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року № 2830/5 «Про встановлення видів та розмірів витрат виконавчого провадження», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.09.2016 року №1300/29430 затверджено види та розміри витрат виконавчого провадження. Так, згідно наведеного наказу до видів витрат виконавчого провадження відносяться - виготовлення документів виконавчого провадження: папір, копіювання, друк документів, канцтовари; пересилання документів виконавчого провадження: конверти, знаки поштової оплати (марки), послуги маркувальної машини, послуги поштового зв`язку; послуги за користування Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень та після введення в дію статті 8 Закону України № 1404-VIII «Про виконавче провадження» плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження. За змістом вищевказаних норм вбачається, що витрати понесені виконавчою службою при примусовому виконанні рішення можуть бути включені до витрат виконавчого провадження та стягнуті із боржника. Оскільки витрати за проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 56034456 в загальному розмірі 200, 00 грн. стягнуто відповідачем з [PERSON] , як з боржника, за скасованою у судовому порядку постановою заступника начальника Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 18.12.2017 року № 666/17, тому такі витрати виконавчого провадження підлягають поверненню за рахунок бюджетних асигнувань Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у зв`язку з відсутністю будь-якої правової підстави для їх стягнення. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, суд при вирішенні питання розподілу судових витрат, присуджує стягнути з відповідача на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн., відповідно до квитанції про сплату №52402 від 19.06.2021.

Outcome: approved