Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-11 00:00:00

До Олевського районного суду Житомирської області надійшла позовна [PERSON] , що діє в інтересах неповнолітньої дочки [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП. У вказаній заяві [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] на користь позивача 4988, 27 грн. у відшкодування заподіяної матеріальної шкоди, внаслідок лікування та медичного обстеження неповнолітньої дочки та 50000, 00 грн. у відшкодування, заподіяної неповнолітній [PERSON] моральної шкоди. В обґрунтування позовної заяви зазначає, що 07.03.2020 року, близько 10 год. 40 хв., [PERSON] , керуючи технічно справним мотоциклом (марку слідством не встановлено) по вул.Свято-Воздвиженській, в м. Олевську, Коростенського району, Житомирської області, в напрямку центра міста, на пішохідному переході здійснив наїзд на неповнолітню дочку позивача [PERSON] , [INFO] , внаслідок чого вона впала на проїжджу частину та отримала тілесні ушкодження, була спантеличена та не могла самостійно покинути проїжджу частину. В свою чергу [PERSON] не зупинився, щоб надати дочці допомогу та продовжив рух. Внаслідок вищенаведених дій неповнолітній дочці позивача [PERSON] завдані тілесні ушкодження у вигляді синця середньої третини лівої гомілки, садна передніх поверхонь колін, які по ступеню тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень. По факту виникнення ДТП СВ відділення поліції № 2 Коростенського РУП ГУНП в Житомирській області внесено відомості до ЄРДР за № 12020060260000086 від 09.03.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. 31.07.2020 року слідчим прийнято рішення про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Постановою Олевського районного суду Житомирської області [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Після отримання донькою травм, позивач вимушений був звертатися до лікарів за медичним обстеження та лікуванням, у зв`язку з чим позивачем понесені витрати на придбання ліків, оплату вартості медичних обстежень, консультацій лікарів в платній лікарні та проїздом до обласного центру. Матеріальна шкода становить 4988, 27 грн., яка полягає у придбанні ліків та вартості медичних обстежень, консультацій лікарів в приватних клініках. Крім того, у зв`язку із спричиненням дочці тілесних ушкоджень, вона перенесла моральні страждання, оскільки погіршився стан її фізичного здоров`я, у неї була обмежена можливість продовження звичайного ритму життя, припинила відвідувати школу. Від пережитого у неповнолітньої [PERSON] розпочалися головні болі, які не проходять до теперішнього часу, вона погано спить, стала нервовою. Проте, відповідач по справі добровільно не відшкодовує шкоду завдану внаслідок ДТП, навіть не вибачається, а тому моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 50000, 00 грн., розмір якої на його думку є розумним та справедливим. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Винару Л.В. 16.11.2021 року на запит суду надійшла інформація з Олевської міської ради Житомирської області про зареєстроване місце проживання відповідача по справі [PERSON] . Ухвалою суду від 22.11.2021 року позовну заяву залишено без руху, оскільки вона не відповідала вимогам ст. 175 ЦПК України та позивачу надано строк для усунення недоліків. 02.12.2021 року на адресу суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою суду від 06.12.2021 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання по справі. 16.06.2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у цивільній справі та справу призначено до судового розгляду по суті в загальному порядку. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, до суду надав письмову заяву з проханням розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задоволити. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законодавством порядку шляхом направлення на його адресу судових повісток та опублікування оголошення на веб-сайті суду. Причини неявки суду невідомі. Заяв про відкладення розгляду справи від [PERSON] не надходило. Відповідач відзив на позовну заяву до суду не надав. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК України, стаття 2 КПК України). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Відповідно до ч.5 ст.223 ЦПК України, суд може розглянути справу за відсутності позивача, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін за доказами, що містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч 2, 3\~ст. 12 ЦПК України\~учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що 07.03.2020 року, о 10 год. 40 хв., в м. Олевську, по вул. Свято-Воздвиженській, 1А, гр. [PERSON] , керуючи мотоциклом BIRD-115, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу не надав переваги в русі пішоходу, а саме неповнолітній [PERSON] , внаслідок чого скоїв наїзд на неї, чим порушив вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху. Неповнолітня [PERSON] є дочкою позивача [PERSON] , що стверджується матеріалами справи. За фактом вчинення ДТП СВ відділення поліції № 2 Коростенського РУП ГУНП в Житомирській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020060260000086 від 09.03.2020 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Постановою старшого слідчого СВ відділення поліції № 2 Коростенського РУП ГУНП в Житомирській області Хандожка Є.Ю. кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020060260000086 від 09.03.2020 року закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (а.с. 8-9). Постановою Олевського районного суду Житомирської області від 03.06.2020року (справа № 287/430/20) [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративне правопорушення та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340, 00 грн. Згідно зі\~статтею 82 ЦПК України\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 6\~ст. 82 ЦПК України\~вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, постанова Олевського районного суду Житомирської області від 03.06.2020 року (справа № 287/430/20), яка набрала законної сили 16.06.2020 року, про встановлення факту вини [PERSON] у ДТП, яка сталася 07.03.2020 року, має преюдиційне значення. Преюдиція дає право стороні у справі повторно не доказувати такі факти для обґрунтування своїх позовних вимог, а іншій стороні не дає право спростовувати ці факти іншими засобами доказування. Тобто, наявність вини в діях відповідача у настанні дорожньо-транспортної пригоди, в даному випадку, встановлена і не підлягає доказуванню. Позивачем долучено до позовної заяви ряд доказів, які підтверджують факт звернення до лікарів за наданням медичної допомоги неповнолітній [PERSON] , а саме: копію виписки із медичної картки стаціонарного хворого № 2792 (а.с. 25), копію консультаційного висновку спеціаліста від 18.03.2020 року (а.с. 26), копію заключення ЛКК довідка № 529 (а.с. 27), копію заключення кабінету ультразвукової діагностики ФОП [PERSON] від 08.03.2020 року (а.с. 29). Відповідно до висновку експерта № 40 від 21.04.2020 року внаслідок ДТП у неповнолітньої [PERSON] виявлені тілесні ушкодження: синець середньої третини лівої гомілки, садна поверхонь колін, які могли утворитися від дії тупого (тупих) предмету (предметів), можливо при обставинах та в термін, вказаних в медичній документації та в постанові слідчого та по ступеню тяжкості вони відносяться до легких тілесних ушкоджень (а.с. 21-24). Отже, судом встановлено, що в результаті скоєння відповідачем дорожньо-транспортної пригоди неповнолітня дочка позивача [PERSON] отримала тілесні ушкодження, які по ступеню тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень. Долучені до позовної заяви квитанції та фіскальні чеки свідчать про те, що на придбання ліків, медичних препаратів позивачем витрачалися кошти, які останньому не відшкодовані (а. с. 30-35, 57-62). Відповідно до частини першої\~статті 22 ЦК України\~особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої\~статті 22 ЦК України). Згідно частини першої\~статті 1166 ЦК України\~майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою\~статті 1187 ЦК України\~джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення завданої матеріальної шкоди, яка полягає у витратах на придбання лікарських засобів та медичного обстеження на загальну суму 4988,27 грн. є підставними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення, оскільки позивач у даному випадку надав суду ряд доказів, які підтверджують його витрати на лікування. В частині вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 50000, 00 грн., суд зазначає наступне. Згідно\~ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Як роз`яснено п. п. 3, 5\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року від № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодження здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. Європейський суд з прав людини вказує, що перше речення\~статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) вимагає від держав, серед іншого, запровадження законодавчих та адміністративних механізмів, спрямованих на забезпечення ефективного стримування загроз праву на життя у контексті як державної, так і приватної діяльності, під час здійснення якої право на життя може опинитися під загрозою (рішення у cправі «Енерюлдіз проти Туреччини»). Якщо порушення права на життя чи тілесну недоторканість не здійснюється навмисно, позитивне зобов`язання за статтею 2 Конвенції щодо створення ефективної судової системи не обов`язково вимагає надання кримінально-правового засобу правового захисту в кожному випадку (рішення у справі «Во проти Франції»). Ґрунтуючись на природно-правових засадах розумності й добросовісності, суд бере до уваги вразливість становища позивачів, ступінь важливості для їх предмета спору та, відповідно, необхідність вияву суб`єктами правозастосування особливої сумлінності при розгляді справи цієї особи. При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. З огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. В рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі» зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Суд акцентує увагу на тому, що розмір відшкодування шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Зазначене узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 грудня 2020 року в справі 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19). Судом прийнято до уваги, що внаслідок ДТП дочка позивача [PERSON] отримала тілесні ушкодження, зазнала душевних страждань внаслідок стресу, погіршення стану здоров`я. Завдану моральну шкоду позивачем оцінено у 50000, 00 грн. Разом з тим, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер порушення прав позивача, його наслідки та інші обставини справи, а тому суд вважає за необхідне позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволити частково у розмірі 10000 грн. 00 коп., що буде відповідати засадам розумності і справедливості. Згідно ч.1, 3\~ст.133 ЦПК України\~судові витрати зокрема складаються з судового збору. У відповідності до п. 2 ч.1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір»\~від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, сума судового збору, згідно вимог ст. 141 ЦПК України\~підлягає стягненню з відповідача. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем заявлено вимогу про стягнення матеріальної шкоди та вимогу про стягнення моральної шкоди, таким чином сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь держави становить 1816 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved