Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-17 00:00:00

У липня 2021 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 12 вересня 2017 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. вчинив виконавчий напис №13148 про стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості в сумі 117089,94 грн. В межах виконавчого провадження державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - Районний відділ) винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи позивача, яка була направлена для виконання до Управління освіти Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації. На виконання постанови державного виконавця було утримано частину заробітної плати позивача в сумі 3531,62 грн, з яких 2821 грн виконавчий збір, 51 грн витрати виконавчого провадження та 659,62 грн. Не погоджуючись з вчиненням виконавчого напису, [PERSON] звернулася до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 грудня 2019 року задоволено позов [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» та визнано виконавчий напис №13148 віл 12 вересня 2017 року таким, що не підлягає виконанню. Однак, після набрання зазначеним рішенням законної сили, ні АТ КБ «Приватбанк» ні Районний відділ не повернули стягнуті на підставі вказаного виконавчого напису кошти позивачу. На підставі наведеного, позивач просила стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на її користь безпідставно отримані кошти в сумі 3480,62 грн. Розглядати справу за відсутності позивача, звільнити від сплати судового збору, оскільки вона є інвалідом І групи. Ухвалою судді від 08 липня 2021 року відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 13 вересня 2021 року від АТ КБ «Приватбанк» надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що в рамках виконавчого провадження №55472596 з боржника стягнуто 3531,62 грн, а саме витрати виконавчого провадження в сумі 51 грн, витрати по сплаті виконавчого збору в сумі 2821 грн та 659,62 грн. Тобто кошти в розмірі 3531,62 грн були стягнуті державним виконавцем з [PERSON] на забезпечення здійснення саме виконавчого провадження. При цьому, [PERSON] не надала належних та допустимих доказів того, що АТ КБ «Приватбанк» отримало вказані кошти, тому підстави вважати, що АТ КБ «Приватбанк» є належним відповідачем відсутні. При цьому, факт відсутності перерахування вказаних коштів відповідачу підтверджується випискою по рахунку [PERSON] . На підставі наведеного, представник відповідача просив про відмову в задоволенні позову. Ухвалою суду від 16 листопада 2021 року клопотання позивача про витребування доказів - задоволено. Витребувано у Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (вул. Ломоносова, 22/15, м. Київ, 03022) довідку з інформацію про те, у якому розмірі з [PERSON] надійшли кошти на виконання виконавчого напису за № 13148 від 12 вересня 2017 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., в межах виконавчого провадження № 55472596 та чи були перераховані дані кошти на рахунок АТ КБ «Приватбанк», якщо так, то на який саме рахунок та у якому розмірі. Отримавши зазначену ухвалу, Голосіївський районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відомостей, що витребовувались судом не надав. Позивачка подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача подала заяву про розгляд справи у її відсутності, у задоволенні позову просила відмовити. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 12 вересня 2017 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. вчинив виконавчий напис №13148 про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості в сумі 117089,94 грн. 04 січня 2018 року старший державний виконавець Районного відділу Красуцька Г.Ю. винесла постанову про відкриття виконавчого провадження №55472596 щодо виконання виконавчого напису №13148 від 12 вересня 2017 року про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості в сумі 117089,94 грн. Постановою головного державного виконавця Районного відділу Процем В.С. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження». В рамках виконавчого провадження №55472596 з [PERSON] стягнуто 3531,62 грн: витрати виконавчого провадження - 51 грн, виконавчий збір - 2821 грн та 659,62 грн. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 грудня 2019 року задоволено позов [PERSON] та визнано виконавчий напис виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. №13148 від 12 вересня 2017 року про стягнення з [PERSON] коштів в сумі 115289,94 грн таким, що не підлягає виконанню. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлено (частина 5 статті 82 ЦПК України). Таким чином, рішенням суду виконавчий напис на підставі якого з [PERSON] стягнуто 3531,62 грн визнано таким, що не підлягає виконанню і ці обставини, відповідно до частини 5 статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Главою 83 ЦК України визначаються загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Предметом регулювання цього інституту є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. В той же час, кошти, які були стягнуті з [PERSON] державною виконавчою службою на забезпечення здійснення виконавчого провадження. При цьому, доказів того, що вказані кошти були перераховані АТ КБ «Приватбанк» в матеріалах справи відсутні. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Відповідно до частини другої статті 51 ЦПК України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Позивач у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Ураховуючи те, що кошти, які [PERSON] просить стягнути АТ КБ «Приватбанк» не отримувало, відсутні підстави вважати, що відповідач безпідставно набув вказані грошові кошти, а тому вимоги позивача є необґрунтованими та недоведеними матеріалами справи, тому у задоволенні позову слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року).

Outcome: dismissed