Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом з тих підстав, що він являється власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності. Зазначив, що на даний час в будинку, окрім нього, зареєстровані також його дружина - [PERSON] , його син - [PERSON] , колишня дружина сина- [PERSON] та онука - [PERSON] , [INFO] . Починаючи з серпня 2020 року відповідачка [PERSON] , разом з донькою [PERSON] 26.10.2021 Сумським районним судом Сумської області було винесено рішення про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Відповідачі не мешкають за вказаною за адресою, не оплачують комунальні послуги, їх особистих речей у житловому будинку немає, перешкод у користуванні житлом їм позивач не чинив. Посилаючись на ці обставини, просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. У судове засідання позивач не з`явився, у матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду були повідомлені належним чином шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на сайті «Судова влада України». Представник Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради в судове засідання не з`явився, в своїй заяві просив проводити судове засідання у його відсутність, надав висновок щодо розв`язання спору за даним позовом. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на цілий житловий будинок від 29.07.2002 року (а.с. 6). Згідно довідки, виданої Управлінням «Центру надання адмінстративних послуг у м.Суми» Сумської міської ради від 29.11.2021 за № 14.03.-08/90043 [PERSON] , за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] - батько, [PERSON] - мати, [PERSON] -заявник, [PERSON] -колишня дружина, [PERSON] , [INFO] - дочка (а.с. 12). Відповідно до рішення Сумського районного суду Сумської області від 26.10.2021 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] ( а.с.18) Як вбачається з акту підтвердження факту не проживання від 16.02.2021, складеного старостою Великочернеччинського старостинського округу Сітало О.Я., підписаного сусідами [PERSON] , [PERSON] - [PERSON] , [INFO] та її донька [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстровані, але не проживають за адресою [ADDRESS] , з вересня 2020 року(а.с. 46). Відповідно до висновку Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради від 18.07.2022 № 853/27.1-26 спеціалістами Управління проведено розмову з [PERSON] , яка повідомила, що в будинку її колишнього свекра [PERSON] їй було створено нестерпні умови проживання. Вона була змушена залишити будинок разом із донькою. На даний час вона разом з донькою проживає у м.Суми, у своєї сестри. Власне нерухоме майно, куди вона б могла зареєструвати разом з донькою, у відповідачки відсутнє. Враховуючи викладене, Управління «Служби у справах дітей» Сумської міської ради вважає за неможливе зняти з реєстрацію малолітньої [PERSON] , [INFO] (а.с.67-68) Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст.ст. 317, 321 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, відповідач [PERSON] без поважних причин не мешкає в будинку з 2020 року, позивач ніяких перешкод в користуванні будинком їй не чинив, вона добровільно покинула його і з зазначеного часу в ньому не проживає і не цікавиться ним, а її реєстрація перешкоджає позивачу належним чином користуватись будинком. Згідно ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказів того, що відповідачка не мешкає в даному помешканні з поважних причин або їй чинять перешкоди, нею суду не надано. Враховую викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання відповідачки [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Щодо визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування будинком за адресою [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Як встановлено судом, [PERSON] є донькою сина позивача- [PERSON] та відповідно онукою позивача, яка значиться зареєстрованою за адресою [ADDRESS] , та відповідно є членом сім`ї позивача, зареєстрована за адресою за якою зареєстрований і її батько( а.с.12). Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом частини першої статті 15 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей» до груп ризику щодо втрати житла або права на його використання належать також особи, які не мають власного житла та проживають в орендованих приміщеннях, у знайомих, родичів, друзів тощо. Непроживання неповнолітніх осіб у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі №133/3096/15-ц. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Крім того, позбавлення дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише у разі наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування, який в матеріалах справи відсутній. Тому, на підставі викладеного суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою за адресою [ADDRESS] .

Outcome: partial