Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-28 00:00:00

[PERSON] 23 листопада 2021 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 30,6 кв.м., житловою площею 16,2 кв.м. Позов мотивований\~тим,\~що рішенням\~Амур-Нижньодніпровського\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська від\~28\~листопада 2001\~року шлюб\~між позивачем\~та відповідачем\~розірвано.\~Після розірвання\~шлюбу,\~під час\~окремого проживання\~з відповідачем\~та фактичного\~припинення шлюбних\~відносин позивач\~за особисті\~грошові кошти\~придбав квартиру\~ [ADDRESS] \~на підставі\~договору купівлі-продажу\~квартири від\~08\~лютого 2002\~року,\~посвідченого приватним\~нотаріусом Дніпропетровського\~міського нотаріального\~округу Гуніною\~В.І.\~за реєстровим\~№ 738.\~Згідно свідоцтва\~про розірвання\~шлюбу шлюб\~між позивачем\~та відповідачем\~розірвано,\~про що\~в Книзі\~реєстрації розірвань\~шлюбів зроблено\~відповідний актовий\~запис за\~№ 512\~від 29\~серпня 2007\~року.\~Юридично шлюб\~розірвано в\~2007\~році,\~коли позивач\~отримав свідоцтво\~про розірвання\~шлюбу,\~але фактично\~шлюбні відносини\~припинені згідно\~рішення Амур-Нижньодніпровського\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська від 28 листопада 2001 року. Оскільки спірне майно було придбано в той час, коли сторони проживали роздільно, не вели спільного господарства, після фактичного припинення шлюбу з вересня 1999 року, і утримувалось позивачем одноособово, позивач вважає, що це майно належить позивачу на праві особистої приватної власності. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справі по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, натомість його представник адвокат Антоненко Т.А. письмово просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Письмових заяв та/або відзиву від неї не надходило. На підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 20 червня 1987 року відділом ЗАГС Жовтневого району м. Дніпропетровська зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2001 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Вказаним рішенням суду встановлено, що шлюбні відносини припинені з вересня 1999 року (а.с. 10). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішення суду у господарській, цивільній або адміністративні справі, що набрало сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 44 КпШтС України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Таким чином, КпШтС України пов`язував припинення шлюбу не з набранням рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили, а із зверненням до органу записів актів громадського стану про реєстрацію шлюбу і одержання свідоцтва про розірвання шлюбу. 08\~лютого 2002\~року позивач придбав квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 08 лютого 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною В.І. за реєстровим № 738 (а.с. 13). Отже, встановлені судом обставини свідчать про те, що [PERSON] , хоча і перебував, станом на 08 лютого 2002 року, у зареєстрованому шлюбу з [PERSON] , але не підтримував з дружиною шлюбні відносини з вересня 1999 року, які притаманні подружжю та мають ознаки сімейних. Після розірвання шлюбу, під час окремого проживання з відповідачем та фактичного припинення шлюбних відносин 29 серпня 2007 року Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області видано свідоцтво серії [NUMBER] про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 512 (а.с. 12). Відповідно до ст. 22 КпШтС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно ч. 2 ст. 28 КпШтС України суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст. ст. 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Ковальової Є.Є. від 26 жовтня 2021 року позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії посвідчення договору продажу квартири [ADDRESS] (а.с. 14). Враховуючи встановлені\~обставини,\~суд вважає\~встановленим,\~що спірна\~квартира не\~є спільним\~сумісним майном\~колишнього подружжя [PERSON] до [PERSON] . Оскільки на\~момент укладення\~договору купівлі-продажу\~спірної квартири\~сторони не\~проживали разом,\~не вели\~спільного побуту\~та фактично\~їх шлюбні\~відносини припинилися,\~з урахуванням\~приписів частини\~2\~статті 28\~КпШтС України,\~суд доходить\~висновку,\~що квартира [ADDRESS] є особистою власністю позивача. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та доведені зібраними у справі доказами, а тому підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що при зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір, його позовні вимоги підлягають задоволенню, тому із відповідача належить стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 5\~640,00 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: approved