Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-27 00:00:00

У грудні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, шляхом вселення до житлового приміщення. В обґрунтування позову позивачем зазначено, що вона [PERSON] зареєстрована в квартирі свого батька - відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Позивачка проживала за вказаною адресою до осені 2011 року. Однак, в осені 2011 року після сварки [PERSON] з колишньою дружиною останній вигнав позивача зі згаданої квартири. Позивачка намагалася впродовж багатьох років налагодити відносини з батьком [PERSON] , та просила його про можливий переїзд до його квартири для проживання в ній, однак порозуміння в вирішенні цього питання сторони не знайшли, що змусило позивача звернутися до суду. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києві від 08.12.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а.с. 33). У січні 2022 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яка прийнята до спільного розгляду з первісним позовом. В обґрунтування зустрічної позовної заяви, [PERSON] зазначено, що він є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказує, що відповідач не проживає за вказаною адресою з 2011 року, не сплачує кошти за комунальні послуги, його особисті речі в квартирі відсутні. Подати самостійно відповідну заяву про зняття з реєстрації відповідач відмовляється. Факт не проживання відповідача у квартирі понад 10 років підтверджується: Актами №110 від 27.09.2021 року, №110 від 27.10.2021 року, №14 від 28.01.2022 року. Дана обставина перешкоджає позивачу вільному користуванню та розпорядженню своїм майном, він несе додаткові витрати, та змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою суду від 28.07.2022 року закрито підготовче судове засіданні у згаданій справі, та призначено судовий розгляд у справі (а.с. 123). У судовому засіданні представник [PERSON] - [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, щодо зустрічного позову заперечував, наголошуючи на його безпідставності. У судовому засіданні [PERSON] заперечував проти задоволення первісного позову та просив задовольнити зустрічний позов. Суд, вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, письмові докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позови, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, про наявність правових підстав для задоволення зустрічного позову та відсутність правових підстав для задоволення первісного позову, виходячи з наступного. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Непорушність права власності закріплено в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Разом з тим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь - яких осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (постанова Верховного Суду від 20.05.2020 р. у справі 204/3945/17). За нормою частини другої статті 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ., що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності (а.с. 113-122). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що [PERSON] не проживає за вказаною адресою з 2011 року, не сплачує кошти за комунальні послуги, її особисті речі в квартирі відсутні. Подати самостійно відповідну заяву про зняття з реєстрації відповідач відмовляється. Факт не проживання відповідача у квартирі понад 10 років підтверджується: Актами №110 від 27.09.2021 року, №110 від 27.10.2021 року, №14 від 28.01.2022 року (а.с. 52, 53, 91). Дана обставина перешкоджає позивачу вільному користуванню та розпорядженню своїм майном, він несе додаткові витрати, відповідач понад 10 років не користується зазначеною квартирою, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами довів наявність обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, отже зустрічний позов підлягає задоволенню. За умовами частини третьої статті 12, частини першої статті 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Зважаючи, що судом встановлено наявність правових підстав для задоволення зустрічного позову, оскільки встановлено порушення принципу непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, та наявні матеріалах справи докази, зважаючи, що [PERSON] належними та допустимими доказами не довела наявність обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення її позову. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved