Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , яким просить стягнути з неї на його користь борг за договором позики від 31 січня 2018 року в розмірі 60\~000 доларів США, а також три процента річних у сумі 154041,86 грн та судовий збір 12405,00 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 30 січня 2018р. [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти у сумі 60\~000 дол. США, а остання зобов`язувалася повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів до 30.01.2019р., що підтвердджується розпискою. Відповідач порушила взяті на себе зобов`язання, а саме до теперішнього часу не повернула позивачеві суму боргу, що і стало причиною звернення до суду. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання по справі. Відповідач [PERSON] у підготовчі судові засідання не з`являлася, судом надсилалась копія ухвали про відкриття провадження, позову та доданих до нього матеріалів відповідачу, неодноразово надсилались судові повістки про час, дату та місце розгляду справи, за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання останньої, судові документи отримані уповноваженої особою 16.04.2021р. Крім того, відповідач повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи, в порядку ч.11 ст. 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Ухвалою суду від 20.06.2022р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання на 26.07.2021р. сторони не з`явились. Позивач [PERSON] заявою просив розглянути справу у його відсутність, наполягав на задоволенні позову, не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи належним чином, шляхом надіслання судової повістки за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення відповідачеві повернулось до суду із відміткою про вручення судової повістки уповноваженій особі. Також, відповідач повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи, в порядку ч.11 ст. 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Згідно з положеннями ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи із того, що сторони є належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи судовою повісткою, причини неявки відповідача визнані судом неповажними, позивач не заперечував проти заочного рішення по справі, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів, постановити заочне рішення, що відповідає ч.1 ст. 280 ЦПК України. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося, відповідно до ч. 2\~ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов висновку, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню, з наступних підстав. Згідно копії розписки від 30.01.2018 року, завіреної позивачем [PERSON] , [PERSON] , паспорт [NUMBER] , виданий 07.08.06 Суворовським РМУУМВС України в Одеській області, РНОКПП [NUMBER] , взяла у борг суму 60\~000 дол. США у [PERSON] взайм, зобов`язується повернути 30.01.2019 року. Вказана розписка, оригінал якої знаходиться у позивача, надана до суду першої інстанції в копії, належним чином засвідченій позивачем. Суд встановив, що розписка містить, зокрема, дату її складання, паспорті дані позивача, факт отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення. Дослідивши належним чином засвідчену копію боргової розписки, оцінивши її зміст, суд вважає, що між сторонами існують правовідносини, що виникли з договору позики. Згідно з частиною першою\~статті 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій\~статті 627 ЦК України\~визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 1046 ЦК України\~передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. Частиною першою\~статті 1048 ЦК України\~передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином. Частиною першою\~статті 1049 ЦК України\~передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до\~статті 545\~ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність оригіналу боргової розписки в кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Відповідно до\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). З боку відповідача суду не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги в частині стягнення суми боргу. Причини невиконання зазначеного грошового зобов`язання та цільове використання позичених грошових коштів правового значення для розгляду справи по суті не мають. За викладених обставин, судом встановлено, що на час розгляду справи грошові кошти за розпискою від 30.01.2018 року позивачу не повернуті, що свідчить про невиконання відповідачем [PERSON] своїх зобов`язань. Суд виходить із того, що розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постановах Верховного Суду від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16, які суд в силу вимог ч.6 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. За наявною в матеріалах справи розпискою, відповідач [PERSON] отримала грошові кошти саме в іноземній валюті 60\~000 дол. США. Суд виходить із того, що відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 723/304/16-ц, від 07.07.2020 року у справі № 296/10217/15-ц, які суд в силу вимог ч.6 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. За викладених обставин, суд стягує з відповідача суму заборгованості саме в іноземній валюті, в розмірі 60\~000 дол. США. Відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Суд погоджується із наданим позивачем розрахунком 3% річних від простроченої суми боргу, даний розрахунок стороною відповідача спростовано не було, а тому суд приходить до висновків, що позовна вимога у цій частині підлягає задоволенню. Відповідно до положень ч.1\~ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов задоволено повністю, судовий збір в розмірі 12405,00 гривень покладається на відповідача та підлягає стягненню з нього на користь позивача. На підставі: ст.ст. 525, 533, 549, 625, 1046, 1048, 1050\~Цивільного кодексу\~України та

Outcome: approved