Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-10 00:00:00

23.05.2022 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшов позов [PERSON] в особі адвоката Бабіча Сергія Анатолійовича до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Зелений Гай» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовна заява вмотивована тим, що позивач [PERSON] з 18.04.2003 був прийнятий на посаду економіста у ТОВ «Агрофірма «Зелений Гай». 01.02.2021 відповідно до наказу №16 був переведений з посади «економіста» на посаду « [PERSON] з охорони праці», що підтверджується записом у трудовій книжці. 29.04.2022 позивач прийшов на роботу, однак в.о. директора ТОВ «Агрофірма «Зелений Гай» Залумбег Камалієв повідомив, що [PERSON] звільнений з займаної посади інженера з охорони праці з 29.04.2022, не пояснивши підстав звільнення. Як в подальшому з`ясувалося, 29.04.2022 наказом №26 позивача [PERSON] звільнено з посади інженера з охорони праці на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Підстава звільнення зазначена у наказі заява [PERSON] нібито від 29.04.2022. Після цього представник відповідача надав примірник наказу про звільнення №26 від 29.04.2022, який не був підписаний [PERSON] , у графі «з наказом ознайомлений», та копію заяви про звільнення за угодою сторін, у якій не містилось ні дати написання заяви, ні дати з якої було прохання звільнити, та містилася резолюція в.о. директора ТОВ «Агрофірма «Зелений Гай» Залумбега Камалієва із зазначенням «звільнити з 29.04.2022 року». Позивач вважає звільнення незаконним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки заяву 29.04.2022 про звільнення його з займаної посади інженера з охорони праці [PERSON] не писав. У 2020 році позивачем дійсно було під тиском керівництва ТОВ «Агрофірма «Зелений Гай» написано заяву про звільнення його за угодою сторін, при цьому не зазначено дати, з якої він просив звільнити та дати написання вказаної заяви. Також на час написання заяви ним було чітко вказано, що він перебував на посаді економіста, а оскільки на 29.04.2022 його було переведено на посаду інженера з охорони праці, вважає зазначену вище заяву погашеною. Посилаючись на вказані обставини, просить суд визнати незаконним та скасувати наказ № 26 від 29.04.2022 року щодо звільнення [PERSON] з посади інженера з охорони праці у ТОВ «Агрофірма «Зелений Гай» за п.1 ст. 36 КЗпП України, підписаний в.о. директора ТОВ «Агрофірма «Зелений Гай» Камалієвим Залумбегом; поновити [PERSON] на роботі у ТОВ «Агрофірма «Зелений Гай» на посаді інженера з охорони праці з дати звільнення, тобто з 29.04.2022; стягнути з ТОВ «Агрофірма «Зелений Гай» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати його незаконного звільнення, тобто з 29.04.2022 по дату постановлення рішення у справі, із розрахунку 383,08 грн за один робочий день; стягнути з ТОВ «Агрофірма «Зелений Гай» на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу; допустити негайне виконання рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі. Від представника позивача адвоката Бабича С.А. надійшла заява, в якій просить розгляд справи проводити без участі позивача та його адвоката, на позовних вимогах наполягає, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.57). Представник відповідача у судові засідання, призначені на 22.06.2022, 05.07.2022 не з`явився, хоча відповідач належним чином, в порядку визначеному ст. 128-131 ЦПК України, був повідомлений про час, дату і місце судового розгляду (судова повістка на офіційну електрону адресу та оголошення на сайті судової влади про виклик), про причини неявки суд не повідомили, відзиву на позовну заяву не надали. Згідно із ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. На підставі наведеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явилися та повідомлялися завчасно і належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з наведеним, суд, на підставі ч. 5 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, постановляє заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, судом установлено наступне. 18.04.2003 [PERSON] прийнятий на роботу на посаду економіст у ТОВ «Агрофірма «Зелений Гай». 01.02.2021 був переведений на посаду інженера з охорони праці. Відповідні записи містяться у трудовий книжці позивача (а.с.11). Наказом №26 від 29.04.2022 [PERSON] звільнено з посади інженера з охорони праці з 29.04.2022 за угодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Підставою звільнення [PERSON] у вказаному наказі зазначено: заява [PERSON] від 29.04.2022. Також на наказі міститься підпис про отримання [PERSON] трудової книжки [INFO] (а.с.10). Крім того, позивачем надано копію заяви [PERSON] без зазначення дати її складення, в якій [PERSON] просить звільнити його за угодою сторін. У вказаній заяві посада [PERSON] вказана «економіст» (а.с.9). Відповідно до ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ст.12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 43 Конституції України, ст.5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від незаконного звільнення, сприяння у збереженні роботи. Право громадян на працю забезпечується тим, що трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством. Відповідно до ч.1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (ч.1 ст.233 КЗпП України). Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п.18 постанови від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді трудових справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядження) і перевіряти їх відповідність законові. За змістом п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін. Ці норми КЗпП України застосовуються лише у випадку взаємної згоди сторін трудового договору на його припинення. Відповідно до п.8постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992«Про практику розгляду судами трудових спорів», судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1статті 36 КЗпП України(за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама пособі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1ст.36КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38КЗпП України). Суд звертає увагу на те, що при звільненні за угодою сторін, однією з основних умов його правомірності є обопільне волевиявлення як працівника, так і роботодавця. Адже, виходячи зі змісту поняття «угода», можна дійти висновку, що повинно мати місце взаємне волевиявлення сторін, аби така угода могла бути реальною. Це положення знаходить своє підтвердження одразу у кількох Постановах Верховного Суду: у постанові від 31.10.2019 у справі №1340/6082/18 та Постанові від 05.04.2020 у справі №524/466/17, де суд визначає поняття «волевиявлення», як «засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій» та поняття «угода», як «дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін». Також вказується, що відсутність узгодженої дати звільнення та дати написання заяви свідчить про відсутність обопільного волевиявлення між сторонами та підкреслює важливість наявності взаємної згоди на звільнення. Верховний Суд України у постанові від 26.10.2016 за результатами розгляду справи №6-1269цс16 роз`яснив, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін. У заяві про звільнення за угодою сторін, яка була підставою для звільнення [PERSON] на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, відсутня дата написання заяви та відсутня дата, з якого часу працівник просить його звільнити, що свідчить про відсутність волевиявлення працівника на припинення трудового договору за взаємною згодою сторін. Крім того, суд приймає до уваги, що з даної заяви вбачається, що [PERSON] писав її ще під час перебування на посаді економіста, що виключає наявність волевиявлення на звільнення його з посаді інженера з охорони праці. При цьому суд виходить з приписів ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України та враховує, що відповідач не надав суду належних доказів досягнення згоди між позивачем та відповідачем щодо припинення ним трудового договору за угодою сторін, на власний розсуд розпорядившись своїми процесуальними правами. Згідно із позицією Верховного Суду України, викладеної в ухвалі від 15 грудня 2010 року по справі №6-20213св, в справах у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. З огляду на те, що під час судового розгляду відповідачем не надано належних та допустимих доказів існування підстав для розірвання трудового договору з позивачем за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін, вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу № 26 від 29.04.2022 року щодо звільнення [PERSON] з посади інженера з охорони праці у ТОВ «Агрофірма «Зелений Гай» за п.1 ст. 36 КЗпП України та поновлення його на посаді інженера з охорони праці є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п.4 вказаного порядку при обчисленні середньої заробітної плати за два останні місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Заробітна плата [PERSON] за останніх два календарних місяці перед незаконним звільненням становила: за лютий 2022 9589,59 грн, за березень 2022 6500 грн. Таким чином, середня заробітна плата за два повні відпрацьовані місяці перед звільненням становить 16089,59 грн (9589,59 + 6500); 42 робочих дні у лютому та березні = 383,08 грн. Кількість робочих днів з 29.04.2022 по 05.07.2022 становить 68 днів, з них 44 робочих днів * 383,08 грн = 16855,52 грн, і ця сума підлягає стягненню на користь позивача без урахування податків і інших обов`язкових платежів. Відповідно до вимог податкового законодавства України утримання із заробітної плати це податки, які утримуються з суми доходу яка виплачується працівнику, а їх перерахування до відповідних бюджетів покладено на роботодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з п. 1 ч. 3 цієї статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частинами 2, 3 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження розміру понесених судових витрат представником позивача надано такі докази: копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, ордер на надання правової допомоги від 19.05.2022 АР №1026866, копію договору про надання правової допомоги від 19.05.2022, копія додаткової угоди від 23.05.2022, копії акту прийому-передачі наданої правничої допомоги (виконаних робіт) від 23.05.2022, розрахунок суми судових витрат, за якими виконавець надав замовнику послуги на суму 7500 грн, у тому числі: виїзд на зустріч, аналіз документів, надання усної консультації на суму 300 грн, складання позовної заяви 4500 грн, копія прибуткового касового ордеру №6 від 23.05.2022 на суму 7500 (а.с.22-29). Вищевказані документи в їх сукупності є достатніми доказами на підтвердження наявності підстав для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в заявленому розмірі, оскільки цей розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Разом із тим, відповідачем не подано відзиву на позов та не доведено неспівмірності вказаних витрат. Таким чином, з урахуванням положень ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу адвоката розміром 7500 грн. В порядку статті 141 ЦПК України з урахуванням звільнення позивача від сплати судового збору з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1984,80 грн за вимогу немайнового та майнового характеру. Пункт 2 та 4 частини 1 статті 430 ЦПК України вказує на те, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Відповідно рішення щодо стягнення заробітної плати за один місця та поновлення на роботі позивача підлягає до негайного виконання.

Outcome: approved