Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-13 00:00:00

Згідно з поданим позовом в останньому заявлено вимогу про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] [INFO] . Позов обґрунтований тим, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із матір`ю. До недавнього часу між батьками дитини, які мешкають окремо, шлюб між ними припинений в результаті його розірвання на підставі рішення суду, не було спору з приводу визначення місця проживання дитини, втім, нещодавно відповідач почав погрожувати, що має намір забрати дитину жити до себе без згоди на це матері дитини. Позивач зазначає, що нею створені всі належні для нормального фізичного та психологічного розвитку дитини умови. Позивачка має стійкий дохід, є повноцінно матеріально забезпеченою особою, на обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває. Позивачка має у власності нерухоме майно. Дитина [PERSON] має з матір`ю стійкий психоемоційний зв`язок, між ними склались дружні, приязні відносини. Дитина звикла до свого фактичного місця проживання, має гарні житлові умови, звичну побутову та соціальну обстановку. Санітарний стан житла задовільний, зроблений косметичний ремонт, в наявності меблі та побутова техніка. Для виховання та розвитку дітей створені необхідні умови. Стосунки в сім`ї доброзичливі та традиційні. Відсутні виняткові обставини для розлучення малолітньої дитини з матір`ю. Відповідач позов не визнав повністю. Відповідно до відзиву відповідача на позовну заяву між сторонами в даній справі відсутній спір з питання місця проживання дитини (а.с. 39-42). Місце проживання спільного малолітнього сина [PERSON] за згодою сторін зареєстроване за місцем реєстрації відповідача, однак, з моменту припинення шлюбних відносин син проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , спору щодо місця проживання дитини ніколи не виникало. Так, в позовній заяві зазначено, що спору щодо визначення місця проживання дитини між сторонами до недавнього часу не було, проте нещодавно, відповідач нібито почав погрожувати, що має намір забрати дитину жити до себе без згоди на це матері. Викладені у\~позові обставини\~не відповідають\~дійсності,\~оскільки відповідач ніколи, жодним чином не заперечував та не заперечує щодо проживання малолітнього сина разом з позивачем. Жодних дій, направлених на те, щоб дитина проживала із Відповідачем, а не з Позивачем, [PERSON] не вчиняв. Позивач також не надає жодних доказів на підтвердження таких обставин, тобто доказів наявності спору взагалі. Дійсно,\~між сторонами\~існував спір\~щодо участі\~відповідача,\~як батька\~дитини,\~який проживає\~окремо,\~у вихованні\~дитини та\~спілкуванні з\~нею.\~Позивач чинила\~відповідачу безпідставні\~перешкоди у\~вихованні сина,\~що не\~сприяло найкращому\~забезпеченню інтересів\~дитини, у зв`язку з чим [PERSON] звертався до органу опіки та піклування з метою вирішення такого спору. [PERSON] звертався до органу опіки та піклування з метою саме визначення йому способів його участі у вихованні дитини та спілкування з нею, а не з метою визначення місця проживання дитини разом з батьком, що, на переконання відповідача, доводить відсутність у відповідача таких намірів, ніколи спору про місце проживання дитини між сторонами не виникало. Будь-які обставини, які б свідчили про невизнання або порушення відповідачем права позивача на проживання з нею малолітнього сина, як на момент звернення до суду та відкриття провадження по справі, так і в подальшому відсутні. Жодних доказів на підтвердження викладених у позові обставин до суду не надано, тоді як відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Як зазначається відповідачем [PERSON] , у позовній заяві позивач зазначає, що відповідач не бажає вирішувати спір щодо визначення місця проживання дитини у позасудовому порядку, про що він повідомив позивача. Відповідач заперечує вказані обставини, вони не відповідають дійсності, оскільки, жодного спору між сторонами про місце проживання дитини ніколи не виникало. Крім того, позивач доказів звернення до органу опіки та піклування з даного питання, що передбачає позасудовий порядок врегулювання спору (якщо б такий існував), також не надає, оскільки такі звернення відсутні. Відповідач має обґрунтовані підстави вважати, що позивач бути маніпулювати таким судовим рішенням та продовжувати обмежувати участь [PERSON] у вихованні дитини. Розпорядження голови Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради № 126-р від 12.11.2021 «Про визначення порядку участі батька [PERSON] у вихованні дитини [PERSON] » позивач належним чином також не виконує. На переконання відповідача, позивач вводить суд в оману, зазначаючи про те, що дитина [PERSON] , [INFO] , знаходиться на повному утриманні матері: відповідач завжди приймав та приймає активну участь, зокрема, і в утриманні дитини, завжди надавав матеріальну допомогу, офіційно працює та має відповідно можливість надавати таку допомогу. Однак, [PERSON] виявила бажання отримувати аліменти на підставі судового рішення, у зв`язку з чим зверталась до суду. Відповідно до судового наказу, виданого 08.06.2021 р. Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська (справа № 199/3734/21, провадження № 2-н/199/196/21) з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] , в розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, та не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з 25 травня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття. На підставі виконавчого документа Амур-Нижньодніпровським відділом державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) було відкрите виконавче провадження № 65943463. Під час виконання судового рішення державним виконавцем було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, і саме в цей час, коли така постанова державного виконавця було отримана для виконання за місцем роботи відповідача, останній довідався про наявність такого судового рішення про стягнення аліментів. Жодних заперечень про наявність судового рішення чи про розмір присуджених судом аліментів відповідач не заявляв, судовий наказ Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська №199/3734/21 від 08.06.2021 не оскаржував, щомісячно сплачує аліменти в більшому розмірі, ніж було визначено судовим рішенням. Відповідач акцентував увагу на тому, що статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до\~п.\~7\~Постанови Пленуму\~ВСУ від\~12\~червня 2009\~р.\~№ 2\~«Про застосування\~норм цивільного\~процесуального законодавства\~при розгляді\~справ у\~суді першої\~інстанції» суди\~мають звертати\~особливу увагу,\~зокрема,\~на те, що у позовній заяві повинні не лише міститись позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину. За ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання. З урахуванням того факту, що відповідач ніколи жодним чином не заперечував та не заперечує щодо проживання сина [PERSON] з позивачем, а позивач жодними належними та допустимими доказами не підтвердив наявність спору між сторонами, такі позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору, на стороні позивача. В окремо наданій суду заяві представник третьої особи [PERSON] просила суд про розгляд справи у його відсутності (а.с. 86). Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80 ЦПК України, сторони в даній справі є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження (а.с. 13). Дитина мешкає разом із матір`ю [PERSON] [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , за місцем реєстрації місця проживання позивача. Місце проживання дитини зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , за адресою місця проживання відповідача (а.с. 23, 31). Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28.07.2020 р. ухвалено розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14-15). [PERSON] працює, отримує дохід, що підтверджується довідками місця роботи (а.с. 16, 18), характеризується позитивно (а.с. 17). Розпорядженням голови Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради від 12.11.2021 р. №126-р «Про визначення порядку участі батька [PERSON] у вихованні дитини [PERSON] » визначений порядок участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною: кожну першу та третю суботу з 10.00 год. до 19.00 неділі без присутності матері [PERSON] в помешканнях та закладах, приналежних до громадського дозвілля та відпочинку дітей з можливістю перебування дитини за місцем проживання батька з урахуванням стану здоров`я дитини, погодних умов і режиму для дитини з можливістю відвідування дитиною гуртків та секцій; щорічний спільний відпочинок протягом п`яти календарних днів під час зимових канікул в межах України (за домовленістю батьків) без присутності матері [PERSON] ; щорічний спільний відпочинок протягом десяти календарних днів в один із літніх місяців в межах України (за домовленістю батьків) без присутності матері [PERSON] ; систематичні побачення кожного року 17 березня у день народження дитини [PERSON] з 10.00 год. до 13.00 год. (а.с. 21). [PERSON] працює в ТОВ «Торгівельний дім «Ельба» водієм автотранспортних засобів, отримує дохід, що підтверджується довідкою з місця роботи (а.с. 90). [PERSON] є платником аліментів на утримання неповнолітньої дитини до досягнення нею повноліття (а.с. 91). Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 23.06.2022 р. доцільним є визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю (а.с. 76-77). Допитаний [PERSON] , як свідок, дав показання, відповідно до яких заперечував наявність спору між сторонами щодо визначення місця проживання дитини та вказував, що мешкає окремо від позивача та дитини у власному будинку. Шлюб розвалився через подружню зраду дружини. До 14.08.2021 р. стосунки із дитиною та позивачем були добрими, позивач давала дитину, утром відповідач відводив до дитину до садочка. 14.08.2021 р., коли дитина була із відповідачем за місцем його проживання, позивач викликала поліцію, поліція не мала до відповідача жодних претензій, ніякі документи відносно відповідача не були складені. 14.08.2021 р. позивач сказала, що він (тобто) відповідач побачить дитину лише через суд. Відповідач тоді звернувся до органу опіки та піклування та був визначений графік його участі у спілкуванні та вихованні дитини, втім, позивач вигадує, що дитина боїться батька. 17.03.2022 р. на день народження дитини вони у трьох були у торговому центрі, дитина його (тобто батька) не боялася, втім, у травні 2022 р., коли була остання зустріч батька із дитиною, поведінка дитини змінилася. Відповідач дав показання, відповідно до яких працює водієм на бетонозмішувачі, вихідні у нього є, але вони коливаються, робочий день ненормований, вихідні у зв`язку з характером роботи він просить у керівництва, може декілька днів поспіль працювати на будівництві, не повертаючись додому, може по роботі виїхати о першій годині ранку та приїхати через декілька днів. Робочий процес організований таким чином, що напередодні дзвонить диспетчер та повідомляє хто сьогодні з водіїв працює та місце будівництва. До цього дні зустрічі із дитиною він погоджував із позивачем. Відповідач заперечував, що з питання місця проживання дитини існує спір та він колись казав позивачу або погрожував, що забере дитину, та він ніколи не заперечував проживання дитини разом із матір`ю. Ненормований робочий день та плаваючий графік роботи не дають йому можливості проживати дитині разом із ним, тоді як позивач має інший графік роботи та така можливість в неї існує. Відповідач позитивно виказувався відносно позивача, як матері дитини, зазначив, що вона добра мати, та припустив, що скоріше за все судові тяжби з означеного питання почалися після того, як позивач дізналася що у нього є інша жінка. Відповідач заперечував що колись наносив позивачу тілесні ушкодження. Останній раз він бачив сина у травні 2022 р., коли його привезла мати, на думку відповідача, мати дитини налаштовує дитину проти нього, як батька. Щодо реєстрації місця проживання дитини за адресою належного відповідачу домоволодіння відповідач пояснив, що в цьому будинку до розірвання шлюбу із позивачем мешкала його родина та коли народилася дитина не було сумнівів за якою адресою реєструвати її місце проживання, оскільки вони усі мешкали разом. Відповідач висловив згоду зняти з реєстрації місця проживання дитини на першу вимогу позивача. З приводу відвідування його місця проживання працівниками поліції 14.08.2021 р. відповідач пояснив, що працівники поліції не представлялися, [PERSON] щось підписала та вони усі поїхали. Того дня він перебував вдома разом із дитиною, та не чув телефон, коли дзвонила [PERSON] . Допитана [PERSON] , як свідок, дала показання, відповідно до яких 14.08.2021 р. вона привезла дитину до батька, у дитині іноді бувають носові кровотечі, та овни домовилися, що вона буде періодично телефонувати. Вона того дня постійно дзвонила відповідачу, одного разу трубку взяла дитина та поивач почула, як дитина сказала: « [PERSON] , это же мама». Потім телефон був увімкнений. Вона приїхала до будинку позивача із старшим сином, двері відповідач не відчиняв, позивач його бачила у вікні, Дитина плакала. Позивач зателефонувала у поліцію, через годину приїхала ювенальна поліція, дитина вишла на вулиці заплакана, одягнута аби як, позивач попросила винести речі дитини, одягла дитину та усі поїхали. Відповідно до показань позивача, як свідка, відповідач до 14.08.2022 р. погрожував, що він забере дитину; позивач заперечувала, що налаштовує дитину проти батька, вважає, що сину необхідне батьківське виховання. Після інциденту 14.08.2021 р. вона вирішила звернутися до суду. Погрози відповідача вона сприймала як такі, що носять реальний характер. З дитиною працював психолог, він рекомендував аби зустрічі із дитиною порходи у присутності спочатку обох батьків, на даний час зв`язок батька та дитини розірваний та позивач прагне до його відновлення. Позивач дала показання, відповідно до яких відповідач застосовував до неї фізичне та психологічне насилля, дитина була свідком вказаних подій. Стосовно подій 14.08.2021 р. позивач пояснила, що вона хвилювалася за дитину, за її стан здоров`я, коли дитина була у батька, коли він не брав телефон, тому вона приїхала до його будинку. До 14.08.2021 р. у дитини та батька були нормальні стосунки, після 14.08.2021 р. стосунки погіршилися, дитина боїться батька. Процесуальні дії у справі: ?ухвалою суду від 28.06.2022 р. задоволено клопотання представника відповідача про допит відповідача, як свідка; ?ухвалою суду від 28.06.2022 р. задоволено клопотання представника позивача про допит позивача, як свідка. Правовідносини між\~учасниками справи\~виникли з\~сімейних правовідносин\~ щодо\~ місця\~проживання малолітньої\~дитини та регулюються ст. 24 Конституції України, ст. 141, ч. 1 та ч. 2 ст. 161 СК України. Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану,\~місця проживання,\~за мовними або іншими ознаками. У статті 141 СК України встановлено, що мати,\~батько\~мають рівні права та обов`язки щодо\~дитини,\~незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між\~батьками, проживання\~їх окремо від\~дитини\~не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо\~дитини,\~крім випадку, передбаченого\~частиною п`ятою\~статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та\~батько,\~які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того,\~з\~ким із них буде проживати малолітня\~дитина,\~спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо\~місця проживання\~малолітньої\~дитини\~беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність\~дитини\~до кожного\~з\~них, вік\~дитини,\~стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За судового розгляду встановлено, що відповідач мешкає окремо від дитини та матері дитини, після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] дитина фактично мешкає та мешкала разом із матір`ю, яка виховує дитину, піклується про її здоров`я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готує її до самостійного життя. Спосіб участі батька у вихованні дитини визначений розпорядженням голови Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради №126-р від 12.11.2021 р. (а.с. 21-22). Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Вимоги щодо належності, допустимості, достатності та достовірності доказів сформульовані у статтях 77-80 ЦПК України. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відмовляючи в задоволенні позову, суд дійшов висновку, що позивач, розпорядившись процесуальними правами на власний розсуд, не виконала в повному обсязі обов`язок доказування, який покладається на позивача, не надала доказів (ст.ст. 76-80 ЦПК України) на підтвердження обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги позову. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. За ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує вимоги позову, позивачем суду надані наступні письмові докази: 1.копію паспорту [PERSON] (а.с. 5-7); 2.копію довідки про присвоєння [PERSON] ідентифікаційного номеру (а.с. 7); 3.копію паспорту [PERSON] (а.с. 8-10; 4.копію довідки про присвоєння [PERSON] ідентифікаційного номеру (а.с. 11); 5.копію свідоцтва про шлюб (а.с. 12); 6.копію свідоцтва про народження [PERSON] (а.с. 13); 7.копію рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі 199/420/20, провадження 2/199/864/20 у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу від 28.07.2020 р.; 8.копію довідки з місця роботи [PERSON] (а.с. 16); 9.копію характеристики [PERSON] з місця роботи (а.с. 17); 10.копію довідки з місця роботи про доходи [PERSON] (а.с. 18); 11.копію довідки [PERSON] про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів (а.с. 19); 12.копію сертифікату профілактичного наркологічного огляду [PERSON] (а.с. 20); 13.копію розпорядження голови Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради від 12.11.2021 р. (а.с. 21); 14.копію довідки про реєстрацію місця проживання [PERSON] (а.с. 23). Втім, вказані письмові докази не мають змогу дійти суду до висновку про наявність порушення прав позивача з боку відповідача, оскільки не містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Щодо показань сторін, як свідків, то вони суперечливі. Джерела отримання доказів вичерпані. Суд зауважує, що принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS"). Провадження у справі відкрито ухвалою від 13.12.2021 р., за заявами позивача розгляд справи неодноразово відкладався, позивач мала час скористуватися процесуальними правами в повному обсязі, користуючись у тому числі допомогою адвоката. Втім, позивач не\~заявляла клопотання\~про витребування\~доказів,\~зокрема,\~про витребування\~з відділення\~поліції доказів\~щодо її\~виклику 14.08.2021\~р.\~до будинку\~відповідача та\~/або\~ доказів\~щодо її\~звернень з\~питань домашнього\~насилля,\~що надало\~би змогу\~можливо дійти до іншого висновку у справі, яка розглядається. Оскільки збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ч. 2 ст. 13 ЦПК України) та підстави для збирання судом доказів в даній справі відсутні (ч. 2 ст. 13 ЦПК України), а доводи позивача не спростовують висновків суду, зазначених вище, підстави для задоволення позову відсутні. Оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю, судові витрати підлягають віднесенню на рахунок позивача.

Outcome: dismissed