Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-20 00:00:00

16.06.2022 [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини і матері, мотивуючи свої вимоги тим, що 21 вересня 2019 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Пологівському та Чернігівському районах Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 60. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . Протягом останнього часу позивач та відповідач не можуть проживати як сім`я, не виконують сімейних обов`язків, не можуть спокійно вирішувати навіть нескладні поточні питання, постійно сперечаються та сваряться, чим принижують один одного. Відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності питання, які виникають в їх відносинах, він не здатний підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги як передбачено вимогами ст. 55 Сімейного кодексу України. Шлюбні відносини між позивачем та відповідачем фактично припинені та не відновлювались, сім`я фактично не існує. Втрачено почуття любові і поваги один до одного. Усі намагання дійти конструктивного діалогу щодо подальших відносин виявляються марним. Подальше життя і примирення позивача із відповідачем є неможливим і сторони не бажають цього. Вищенаведені обставини щодо фактичного припинення шлюбних відносин стали підставою для звернення до суду із цим позовом. Попри всі житті заходи щодо підтримання шлюбних відносин та численні намагання вчинення чергових таких заходів, зберегти шлюбні відносини між позивачем та відповідачем не видалось можливим. Позивач та відповідач скористалися правом, наданим ч. 1 ст. 56 Сімейного кодексу України, та проживають окремо, що свідчить про фактичне припинення шлюбних відносин. Оскільки шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, спроби їх відновити виявилося марними, а подальше перебування у зареєстрованому шлюбі лише створює додаткові складнощі у й без того складних відносинах, [PERSON] вважає, що шлюб укладений між нею та відповідачем, підлягає розірванню в судовому порядку. При цьому, між сторонами відсутній спір щодо місця проживання дитини та будь-який майновий спір. Позивач не має наміру перешкоджати відповідачу в здійсненні його прав та обов`язків щодо дитини. Натомість, відповідач, на разі, навіть при зареєстрованому шлюбі не допомагає, матеріально ані позивачу, ані дитині, та у позивача є всі підстави вважати, що відповідач і в подальшому, тим паче у разі розірвання шлюбу, в добровільному порядку буде ухилятися від матеріального утримання дитини, тобто сплати аліментів. У зв`язку з цим, позивач змушена звернутися до суду за захистом законних прав та інтересів. Окрім цього, відповідач є працездатною, молодою людиною. Працює та отримує регулярний дохід, у зв`язку із чим позивач вважає за необхідне просити суд присудити на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі ј частини від всіх його видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Також позивач зазначає, що вона на даний час не працює, оскільки перебуває наразі у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку, тому позбавлена можливості працювати і також потребує матеріальної допомоги. Вона разом із дитиною є внутрішньо переміщеними особами, що викликає в додаткових коштах для забезпечення умов проживання дитини. Позивач вважає, що відповідач має можливість надавати позивачеві матеріальну допомогу на її утримання у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача, щомісяця, до досягнення дитиною 3-річного віку, адже відповідач працює та отримує офіційний дохід. Просить шлюб, зареєстрований 21.09.2019 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Пологівському та Чернігівському районах Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, укладений між нею та відповідачем, актовий запис № 60 розірвати. Стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на своє утримання у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] трирічного віку, тобто до [INFO] . Допустити негайне виконання рішення в відповідних частинах. Судові витрати розподілити згідно з ухваленим рішенням. Під час судового розгляду судом були вчинені такі процесуальні дії. Ухвалою судді від 22.06.2022 відкрито провадження та вирішено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження із викликом (повідомленням) учасників справи у судове засідання. Цією ж ухвалою встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи. 21.07.2022 від відповідача надійшла заява про визнання позову. Від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі позов підтримує, просила суд його задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. На адресу суду надійшла заява про визнання позову, у якій відповідач зазначив, що просить справу розглянути без його участі. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов такого висновку. Вирішуючи позовну вимогу про розірвання шлюбу, зазначає наступне. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 21.09.2019 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Пологівському та Чернігівському районах Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 60, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21.09.2019. Від шлюбу сторони мають дитину сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 10.01.2020 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Пологівському та Чернігівському районах Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Шлюбні відносини між сторонами припинені, втрачено почуття взаємної любові і поваги один до одного. Спільне господарство сторонами не ведеться, проживають окремо. Майнового спору між сторонами немає, до примирення не прагнуть. Відповідно до ст.ст. 110, 112 Сімейного кодексу України (далі - СК України) позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. За приписами ч. 3 ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно з ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то, відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Як передбачено ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. В даному випадку визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує нічиїх прав, свобод та законних інтересів. Враховуючи, що сторони шлюбні відносини не підтримують, позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач визнав позов, про що подав суду відповідну заяву, тому суд вважає, що подальше збереження сім`ї неможливе, у зв`язку із чим шлюб підлягає розірванню. Згідно зі ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Отже, позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини, суд зазначає наступне. Статтею 8 Закону України Про охорону дитинства передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно з положеннями ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до вимог ст. 180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно зі ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Визначаючи аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача щомісячно, суд враховує вказані вище положення матеріального закону, вимоги позивачки, яка бажає саме в такому розмірі стягнути аліменти, та позицію відповідача, який визнав позовні вимоги в цій частині, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, який є фізично здоровою працездатною особою, тому суд вважає за можливе позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини задовольнити повністю. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на користь позивачки до досягнення дитиною трьох років, суд приходить до наступних висновків. Частинами 2, 4 ст. 84 СК України встановлено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Отже, за змістом вказаних норм, право на аліменти дружина з дитиною до 3-х років має незалежно від того, чи працює вона, і яке у неї матеріальне становище, розмір утримання не пов`язаний з розміром доходу дружини, а залежить від можливості чоловіка надавати матеріальну допомогу. Під час розгляду справи встановлено, що позивачка не має інших доходів, крім соціальної допомоги на утримання дитини, проживає окремо від відповідача, разом із дитиною є внутрішньо переміщеними особами, що підтверджується довідками від 25.05.2022 року № 2304-50001648142, № 2304-5001648271 про взяття на облік внутрішньої переміщеної особи. Відповідач є молодою працездатною людиною, має можливість надавати допомогу позивачці. Таким чином, суд вважає, що позивачкою надано належні та допустимі докази на підтвердження заявлених нею вимог, які в своїй сукупності є достатніми підставами для висновку про необхідність стягнення аліментів на її утримання. Визначаючи розмір аліментів на утримання дружини, суд враховує, що відповідач працює, проживає окремо від позивача [PERSON] , даним рішенням на нього покладено обов`язок по сплаті аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини заробітку, з урахуванням потреб дружини і можливостей відповідача, вважає за можливе позовні вимоги в цій частині задовольнити повністю у розмірі 1/4 частини заробітку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду. Суд визнає необхідним застосувати п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України і допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць. Судові витрати, відповідно до ст. 141 ЦПК України, покласти на відповідача.

Outcome: approved