Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-26 00:00:00

Представник Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Заник М. Ф., на підставі Довіреності Міністерства юстиції України від 24.03.2021 (а.с. 205), звернувся до суду з позовом в інтересах громадянина Королівства Іспанія [PERSON] до відповідача [PERSON] про забезпечення повернення малолітньої дитини до Королівства Іспанія. Заочним рішенням суду від 14.09.2021 позов задоволено в повному обсязі (том 2 а.с.61-71). За результатами поданої заяви про перегляд заочного рішення, ухвалою суду від 02.12.2021 заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14.09.2021 скасовано, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (том 2 а.с.141-144). Ухвалою суду від 18.05.2022 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду (том 3 а.с.110-111). Короткий виклад обставин справи. В обґрунтування позовних вимог у позовній заяві зазначено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини [PERSON] , який народився [INFO] у м. Баракальдо, Провінція Баскайя, Королівство Іспанія. Дитина з моменту народження до виїзду в Україну постійно проживала в Королівстві Іспанія. Позивач під час проживання відповідачки й дитини в Королівстві Іспанія сплачував всі витрати пов`язані з орендою житла в якому вони та дитина проживали, а також комунальні послуги. 30 серпня 2020 року відповідачка з дитиною без письмового дозволу позивача поїхала в Україну. Станом на сьогодні дитину не повернуто до місця її постійного проживання у Королівстві Іспанія. 31.08.2020 позивачем подано до комісаріату поліції в Гечо позов про викрадення дитини, і 17.09.2020 судом першої інстанції № 2 Гечо винесено рішення про початок справи з попереднього слідства. 30.09.2020 головним слідчим, начальником Вищого управління поліції надіслано до суду інформацію про те, що на чергове прохання поліції відповідачка надіслала точне місцезнаходження дитини, проте не повідомила дату повернення до Королівства Іспанія. 21.10.2020 слідчим судом першої інстанції № 1 Гечо постановлено декрет та ухвалено прийняти до розгляду позов позивача про заходи щодо батьків і дітей та надати відповідачці час на подання відповіді протягом 20 робочих днів з дати виклику. 03.02.2021 слідчим судом першої інстанції № 1 Гечо постановлено ухвалу про виконання тимчасових заходів, а саме надання права на тимчасову опіку позивачеві та встановлення режиму спілкування відповідачки з дитиною і стягнення з відповідачки аліментів. Згідно з інформації, викладеної в ухвалі, відповідачка до суду не з`явилася. Відповідно до ухвали слідчого суду першої інстанції № 1 Гечо від 02.02.2021 відповідачку було поінформовано про поданий позивачем позов, повідомлення було надіслано на зазначену відповідачкою адресу в Україні. Крім того, цією ухвалою визнано незаконним вивіз дитини [PERSON] в Україну. Згідно з довідкою місцевої поліції Гечо від 13.01.2021 р. встановлено, що проти позивача відсутні будь-які позови. Позивач вважає, що відповідачка самостійно, в порушення батьківських прав позивача, змінила місце проживання спільної малолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні, чим також порушила право дитини на належне виховання обома батьками. На виклики іспанського суду, на розгляді в якому перебувала справа щодо заходів відносно опіки над дитиною, відповідач [PERSON] не з`явилася, що підтверджує факт самостійного прийняття рішення щодо зміни місця проживання дитини, що є прямим порушенням батьківських прав позивача відносно дитини. У зв`язку з цим, 27.10.2020 до Міністерства юстиції України як Центрального органу з виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року через Центральний орган Королівства Іспанія надійшла заява позивача від 08.10.2020 про сприяння поверненню дитини до місця її постійного проживання у Королівстві Іспанія. 24.11.2020 відповідач [PERSON] надала письмові пояснення, в яких зазначила, що не вбачає правових підстав для повернення дитини, оскільки під час проживання її та дитини в Королівстві Іспанія позивач про дитину не піклувався та застосовував по відношенню до неї психологічне та фізичне насильство. У відповідь на звинувачення відповідача позивач подав письмові пояснення від 18.01.2021 зазначаючи, що він ніколи не погрожував відповідачці [PERSON] та не застосовував до неї фізичної сили, а також надав довідки про стан здоров`я свого та своєї матері. Також у своїх поясненнях позивач просив розпочати процедуру щодо повернення дитини до місця постійного проживання в Королівстві Іспанія. Таким чином, позивач вважає, що відповідач [PERSON] неправомірно вивезла та здійснює незаконне утримування дитини на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року. З урахуванням зазначеного, позивач просить суд: визнати незаконним вивезення та утримування відповідачкою [PERSON] на території України малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] ; зобов`язати відповідачку [PERSON] повернути малолітнього [PERSON] [INFO] до місця постійного проживання в Королівстві Іспанія протягом 10-ти днів з дати отримання повного тексту рішення; якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов`язати відповідачку - [PERSON] , передати малолітнього [PERSON] , батьку [PERSON] , [INFO] , для забезпечення повернення дитини до держави постійного проживання; якщо відповідачка відмовиться передавати малолітнього [PERSON] , [INFO] , відібрати дитину і передати батькові [PERSON] для забезпечення повернення дитини до Королівства Іспанія; допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дитини до Королівства Іспанія. Відповідачка скористалася правом відзиву на позовну заяву, в якому щодо задоволення позову заперечила в повному обсязі, зазначила, що від моменту свого народження дитина проживала постійно з нею в орендованому помешканні у місті Самудіо при муніципалітеті в Іспанії, у складі автономної спільноти Країна Басків , у провінції Біскайя. З осені 2019 року відповідачка змушена була разом із дитиною змінити тимчасове місце проживання з орендованої квартири у [ADDRESS] . Батько дитини постійно проживав за адресою: [ADDRESS] . Тобто батько постійно проживав окремо від дитини, і лише час від часу навідувався до орендованого помешкання де проживала відповідачка із дитиною. Жодної участі у вихованні дитини позивач не брав, жодної допомоги на утримання дитини позивач не надавав. Виключно під час загальнодержавного карантину, встановленого на території Королівства Іспанії у 2020 р., позивач кілька разів надсилав кошти на їжу та підгузки для дитини. Однак весь одяг та іграшки, які позивач купував для дитини, можна було використовувати виключно у його домі та під наглядом його матері. Інколи відповідачка просила позивача, здійснити нагляд за дитиною, однак це відбувалося вкрай рідко (1-2 рази в тиждень по декілька годин) і виключно, за умовою батька, в присутності його 70-річної матері. Також з літа 2018 року по грудень 2019 року всі витрати, пов`язані із перебуванням відповідачки разом із дитиною в Іспанії (окрім оренди житла), були понесені родиною позивачки з України. З приводу твердження позивача про те, що саме він записав дитину до дитячого садка « [INFO] » в м. Гечо (Біскайя), Королівства Іспанія, а також те, що позивач оформив страховий полюс на медичні послуги, і що ці фактори свідчать про піклування позивача дитиною, відповідачка зазначає, що наявність страхового полісу чи запис до дитячого садка ніяк не свідчить про піклування чи турботу про дитину, оскільки окрім цих формальностей в оформленні документів жодних дій від батька по відношенню до дитини, спрямованих на піклування чи догляд за нею, не було. До дитячого садка навідувалася виключно відповідачка, так само як виключно відповідачка відвідувала з дитиною педіатра, а також медичні установи за необхідності. Батько участі у догляді за дитиною не брав. Від самого початку вагітності відповідачки позивач разом із своєю родиною поводився агресивно та неадекватно по відношенню до відповідачки, примушував позбутись дитини. За інформацією матері позивача, позивач з дитинства має певні психологічні проблеми і тому відвідує протягом усього свого життя психолога. Позивач неодноразово вривався до орендованого ним помешкання для відповідачки і дитини, в неадекватному стані погрожував її покалічити, вбити, продати. Таким чином, позивач залякував відповідачку, що якщо вона його не слухатиметься, то він її вижене з орендованого помешкання і їй не буде де жити, а дитину він відбере собі. Також влітку 2019 року позивач поставив умову, що він продовжує орендувати помешкання для відповідачки за умови, що вона підпише всі необхідні документи, які встановлять повну опіку позивача над дитиною, на що відповідачка відмовила йому. Позивачем було викликано поліцію м. Гечо (Біскайя), Королівства Іспанія, щоби вигнати з орендованого помешкання відповідачку разом із дитиною, однак цього не сталося, оскільки у поліції м. Гечо (Біскайя), Королівства Іспанія немає відповідних повноважень. Відповідачка зазнавала фізичного та психологічного насильства від позивача. Часті сварки, бійки та приниження відповідачки відбувалися на очах у дитини, що цілком відбивалося на психічному стані дитини, а також на фізичному та психічному здоров`ї відповідачки як матері дитини. Про цю ситуацію відповідачка повідомила в телефонному режимі Посольство України в Королівстві Іспанії та їй було надано роз`яснення куди вона може звернутися за допомогою. Враховуючи те, що всередині серпня 2020 року позивач повідомив відповідачку про те, що з 01.09.2020 він перестане сплачувати кошти за орендоване помешкання, в якому тимчасово проживала відповідачка із дитиною, відповідачка прийняла рішення, що вона покидає Іспанію та повертається разом із дитиною до України, що і повідомила позивачу. В 20-х числах серпня 2020 року позивач навідався до орендованого помешкання, де проживала відповідачка із дитиною, зчинивши сварку та бійку, щоб забрати всі документи, які він оформлював для дитини, на що сусідами цього помешкання була викликана поліція м. Гечо (Біскайя), Королівства Іспанія. Однак, до приїзду поліції, позивач втік разом із документами та не був затриманий. Жодних перешкод у поверненні відповідачки із дитиною до України позивач з того моменту не чинив. Фактично, позивач надав мовчазну згоду на виїзд відповідачки із дитиною з Іспанії. Батько знав про те, що відповідачка, не маючи можливості фінансово сплачувати за оренду житла, змушена була виїхати з тимчасового місця проживання в Королівстві Іспанія разом із дитиною 29.08.2020. Відповідачка покинула орендоване позивачем помешкання для неї і дитини, та виїхала із країни, про що позивач знав і не заперечував проти цього, надавши свою мовчазну згоду ще задовго до виїзду відповідачки із дитиною з Іспанії. І лише 31.08.2020 позивач звернувся із заявою до правоохоронних органів про викрадення дитини, хоча жодного викрадення дитини відповідачка не вчиняла. По поверненні в Україну відповідачка не переховувалася, перебувала постійно в контакті із Посольством Королівства Іспанії в Україні та поліцією м. Гечо (Біскайя), Королівства Іспанія. Відповідачка повідомляла як і Посольство Королівства Іспанії в Україні, так і поліцію м. Гечо (Біскайя), Королівства Іспанія, що батько дитини створив нетерпиму обстановку для перебування її та дитини, вчинявши постійні сварки, бійки, конфліктні ситуації. Після повернення відповідачки із дитиною до України батько жодним чином не цікавився дитиною, не проявляв жодного інтересу до стану здоров`я дитини. На сьогодні дитина має міцний соціальний зв`язок із своєю родиною в Україні, повністю та цілком прижилася у новому середовищі в Україні. Щодо ухвали, постановленої 03.02.2021 р. слідчим судом першої інстанції № 1 м. Гечо (Біскайя), позивачка зазначає, всі документи, які спершу були надіслані відповідачці у жовтні-листопаді 2020 р. з суду першої інстанції № 1 м. Гечо (Біскайя), Королівства Іспанія, були написані іспанською мовою без перекладу належним чином на українську мову. В подальшому, відповідачка не отримувала взагалі жодних документів щодо вищезазначеної справи, яка розглядалася судом першої інстанції № 1 м. Гечо (Біскайя), Королівства Іспанія. Також зазначає, що не можна вважати постійним місцем проживання дитини у Королівстві Іспанія, оскільки відповідачка з дитиною весь час проживала у різних місцях у Королівстві Іспанія в орендованих помешканнях, що підтверджується, зокрема, поданими копією контракту на оренду помешкання в м. Самудіо від 18.05.2018 р., копією контракту на оренду помешкання в Більбао від 21.06.2019 р. Таким чином, відповідачка не вбачає правових підстав для повернення дитини, оскільки під час проживання її та дитини в Королівстві Іспанія позивач про дитину не піклувався та застосовував по відношенню до відповідачки психологічне та фізичне насильство. Відповідачка також вважає, що існує ризик того, що повернення дитини поставить її (дитину) під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди, або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Зокрема, відповідачка вважає, що дитина не зможе подолати небезпеку розриву близьких стосунків з матір`ю, що може викликати глибокий внутрішній конфлікт та розвиток психогенного захворювання, що впливає на важливі сфери формування особистості. Окрім того, з моменту переміщення дитини пройшло більше року і дитина повністю прижилася у новому середовищі. З огляду на зазначене, відповідачка просить відмовити в позові в повному обсязі. Судовий розгляд. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав наведених в позовній заяві, додатково суду зачитав письмові аргументи позивача на спростування доводів відповідача. Просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідачка та її представник в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечили з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Додатково відповідачка долучила до матеріалів справи копію посвідчення особи на повернення в Україну, відповідно до якого дитина отримала візу для виїзду 30.08.2020 в Міжнародному аеропорту імені Шарля де Голля (Францу?зька Республіка). Позивачка зазначає, що наявність візи свідчить про те, що вивезення дитини відбулося в законний спосіб. Також долучила до матеріалів справи психологічну характеристику психоемоційного стану дитини та сімейних відносин, яка надана Центром психологічної допомоги дітям «Серденько». Просили в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Переріслянської сільської ради ОТГ в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Від представника Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Переріслянської сільської ради ОТГ на електронну адресу суду 25.07.2022 р. надійшло клопотання про розгляд даної справи без участі представника Органу опіки та піклування ( том 3 а.с.126-130). Від органу опіки та піклування надійшов Висновок органу опіки та піклування, та клопотання про розгляд даної справи без участі представника органу опіки та піклування (том 2 а.с.7-11). Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представника, допитавши свідка, дослідивши письмові докази у справі, судом встановлено такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , який є громадянином Іспанії, та відповідачка [PERSON] , яка є громадянкою України, є батьками малолітньої дитини [PERSON] , який народився [INFO] у м. Баракальдо, Провінція Баскайя, Королівство Іспанія (копія свідоцтва про зареєстровану особу Відділ реєстрації актів громадянського стану Баракальдо. Розділ перший. Свідоцтво») (том 1 а.с.51-55). Дитина з народження до виїзду в Україну постійно проживала в Королівстві Іспанія в орендованих квартирах, в [ADDRESS] , що підтверджено договорами оренди (том 1 а.с.131-171). Факт постійного проживання дитини в Королівства Іспанія підтверджується також: копією довідки лікаря [PERSON] (т.1, а.с. 71, 72); копією довідки страхової компанії «Акціонерне товариство «IGUALATORIO MEDICO QUIRURGICO» про реєстрацію дитини в страховому полюсі на медичні послуги з 12.11.2018 (т.1, а.с. 73, 74); копією документу підтверджуючого право на державне медичне забезпечення (т. 1 а.с. 75, 76); копією довідок за підписом директора дитячого садка «Чаногоррічу» про відвідування дитиною цього дитячого садка з вересня 2019 року (т. 1, а.с. 77 - 81), копією квитанції американської школи Більбао про попередню реєстрацію дитини (т.1, а.с. 82, 83); копією довідки про прописку виданою мерією Самудіо (т.1, а.с.84-85); копією довідки про прописку виданою мерією Гечо (т.1, а.с. 86-87). До матеріалів справи позивачем долучено фотографії із зображення батька з дитиною (том 1 а.с.191-203). Як засвідчено копією Посвідчення особи на повернення в Україну CR296126, видане 31.07.2020 Посольством України в Королівстві Іспанії, [PERSON] , [INFO] , громадянин України, 30.08.2020 отримав візу для виїзду в Міжнародному аеропорту імені Шарля де Голля (Францу?зька Республіка) (том. 3 а.с. 131-132). Тобто 30.08.2020 відповідачка з дитиною поїхала в Україну. У зв`язку із цим, 31.08.2020 року позивачем подано до комісаріату поліції в Гечо позов про викрадення дитини, що підтверджується копією довідки про подання позову (т. 1, а.с.88-90). 17.09.2020 судом першої інстанції № 2 Гечо винесено рішення про початок справи з попереднього слідства (т.1, а.с.91-95). 30.09.2020 головним слідчим, начальником Вищого управління поліції надіслано до суду інформацію про те, що на чергове прохання поліції відповідачка надіслала точне місцезнаходження дитини, проте не повідомила дату повернення до Королівства Іспанія (т.1, а.с.96-98). 21.10.2020 слідчим судом першої інстанції № 1 Гечо постановлено декрет та ухвалено прийняти до розгляду позов позивача про заходи щодо батьків і дітей, надано відповідачці час на подання відповіді протягом 20 робочих днів з дати виклику (т.1, а.с.99-102). 03.02.2021 слідчим судом першої інстанції № 1 Гечо постановлено ухвалу про виконання тимчасових заходів, а саме надання права на тимчасову опіку позивачеві, та встановлення режиму спілкування відповідачки з дитиною. Стягнуто з відповідачки аліменти. Згідно з інформації, викладеної в ухвалі, відповідачка до суду не з`явилася (т.1, а.с. 103-110). Відповідно до ухвали слідчого суду першої інстанції № 1 Гечо від 02.02.2021 відповідачку було поінформовано про поданий позивачем позов, повідомлення було надіслано на зазначену відповідачкою адресу в Україні. Крім того, цією ухвалою визнано незаконним вивіз дитини [PERSON] в Україну (т.1, а.с. 111-128). З приводу перебування дини в Україні, судом встановлено наступні обставини. Згідно з Висновком органу опіки та піклування про визначення місця дитини, який затверджений рішення виконавчого комітету Переріслянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 25.02.2021 № 17-2/2021, після повернення в Україну [PERSON] звернулася до Переріслянської сільської ради ОТГ із заявою від 02.10.2020 р. зареєструвати малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , за адресою [ADDRESS] . Відповідно до довідки про склад сім`ї № 218 від 16.02.2021, виданою Переріслянською сільською радою, [PERSON] , [INFO] зареєстрований і проживає по [ADDRESS] з матір`ю [PERSON] , 1981 року народження, у житловому будинку дідуся по лінії матері [PERSON] , 1958 року народження, з яким і проживають, та бабусею [PERSON] , 1962 року народження. Для дитини створені всі належні умови для його проживання, розвитку та виховання. Хлопчик має окрему кімнату, необхідні особисті речі, іграшки, одяг відповідно до віку та сезону. Відповідно до довідки про отримання допомоги, [PERSON] призначена допомога при народженні дитини, період отримання з 01.10.2020 по 01.12. 2021. Відповідно до довідок, виданих КНП «Переріслянська лікарська амбулаторія ЗПСМ» Переріслянської сільської ради, мати та дитина здорові, на диспансерному обліку не перебувають. Відповідно до довідки, виданої [PERSON] її син [PERSON] перебуває на черзі по влаштуванню в Переріслянський ЗДО «Золота рибка». Зважаючи на вік дитини та потреби, Орган опіки та піклування прийшов до висновку про доцільність залишити дитину [PERSON] проживати з матір`ю [PERSON] . Батькові [PERSON] рекомендовано більше приділяти увагу саме дитині, піклуватися про нього, знайти можливість спілкуватися та виховувати сина (т. 2, а.с. 8-10). Встановлені обставини органом опіки та піклування також підтверджені іншими матеріалами справи, зокрема: Історією розвитку дитини, яка надана КНП «Переріслянська амбулаторія ЗПСМ» (том. 2 а.с. 210-214); Актом обстеження умов проживання (том. 3 а.с. 3); Актом проведення профілактичної роботи (том. 3, а.с. 4). Також, матір`ю дитини 05.10.2020 укладена Декларація № 0001-А99Н-Т900 із сімейним лікарем - [PERSON] , який надає первинну медичну допомогу (том. 2, а.с.215). Відповідно до психологічної характеристики психоемоційного стану дитини та сімейних відносин, яка надана Центром психологічної допомоги дітям «Серденько» від 27.11.2021 р. діагностика сімейних відносин показала, що найбільш значимим та емоційно близьким членом сім`ї для дитини є мама. Дитина вказує, що їй подобається взаємодіяти з матір`ю. Стосовно питань, які стосуються батька, дитина взагалі не реагує, не проявляє жодних емоційних реакцій. Батько для дитини є найменш емоційно привабливою фігурою з усіх членів сім`ї дитини. Дитина виділяє дідуся (батька матері), з яким найбільше взаємодіє. Загалом дитина прагне до задоволення почуття безпеки, захищеності та спокою (том 2 а.с.136-138). Згідно з Психологічною характеристикою психоемоційного стану дитини та сімейних відносин, яка надана Центром психологічної допомоги «Серденько» 15.07.2022, дитина розуміє звернену мову, бере участь у діалозі, мова поки неповноцінна. Комунікація з оточуючими здебільшого відбувається за допомогою окремих слів та фраз. [PERSON] активно долучається до спільної гри. Загальний емоційний фон хлопчика характеризується веселістю, позитивним настроєм, зацікавленістю, бажанням сприйняття нового. Дитина прагне до активності та домінування. Виконує прохання і настанови, які супроводжуються поясненням. Відбувається активна взаємодія з навколишнім середовищем. Хлопчику цікаве все нове, дитина активно пізнає світ. [PERSON] каже, що живе з мамою, дідусем та бабусею. На запитання про тата відповідає, що «тата нема». Загалом на питання про тата дитина практично не реагує та не проявляє жодних емоційних реакцій. Діагностика сімейних відносин показала, що найбільш значимим, емоційно близьким членом сім`ї для дитини є мама. [PERSON] вказує на те, що йому подобається взаємодіяти з нею. Каже, що мама з ним грається, приділяє увагу. Емоційної прихильності до тата хлопчик не проявляє. При описі мами [PERSON] вибрав такі картки емоцій, як «ображена», «сумна». Тата хлопчик не зміг охарактеризувати. За результатами дослідження визначено, що загалом дитина прагне до задоволення почуття безпеки, захищеності та спокою. Рекомендовано: розвивати у хлопчика навички соціальної взаємодії; не висловлюватися негативно при дитині про будь-кого з членів сім`ї; оцінювати не дитину, а її поведінку; застосовувати аргументовану критику поведінки дитини; заохочувати дитину до всіх видів діяльності, що вимагають концентрації уваги. Токож рекомендована робота психолога, спрямована на підтримку позитивного психоемоційного стану дитини (том 3 а.с.133-134). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , суду показала, що її дочка [PERSON] познайомилася у Іспанії із позивачем, від нього народила сина [PERSON] . Знає, зі слів дочки, що вона разом із позивачем не проживала, позивач їм лише орендував житло. Дочка працювала бо не мала коштів на проживання. Вона з батьком їй із України передавали кошти та допомагали всім чим могли. З часу повернення дочки із онуком на Україну позивач не цікавиться сином, матеріально не допомагає. [PERSON] відвідує дитячий садок, свого батька не знає. Висновки суду. З урахування фактично встановлених обставин справи, суд зазначає наступне. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (надалі Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає алкогольними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Статтею 3 Конвенції Про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, яка набула чинності для України з 01.09.2006 року, передбачено, що переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. З урахуванням фактично встановлених обставин справи, суд критично оцінює доводи представника позивача про те, що спірні відносини регулюються виключно за нормами Конвенції (1980 року), оскільки доводи про постійне проживання дитини з батьком та про протиправне переміщення дитини в Україну є сумнівними, з огляду на наступне. Так, факт того, що позивач орендував приміщення для матері та дитини не свідчить про те, що він проживав в ньому з дитиною та матір`ю. При цьому, суд зважає, що у власності позивача є власне житло, що може свідчити про те, що позивач проживав окремо від матері і дитини. Також суд погоджується з доводами відповідачки про те, що наявність страхового полісу чи запис до дитячого садка не свідчить про піклування чи турботу про дитину. Також надані до матеріалів справи фотографії батька з дитиною, не підтверджують факт постійного проживання батька з дитиною, піклування про неї. Окремо суд зазначає про доведення сторонами обставин щодо взаємовідносин між ними, які існувати в Республіці Іспанія. Так, позивач стверджує, що утримував сім`ю, проживав разом з дитиною, не чинив психологічного насильства над відповідачкою. Натомість, за твердженням відповідачки, позивач жодної участі у вихованні дитини не брав, проживав окремо, допомоги на утримання дитини не надавав, чинив над нею психологічне насильство. Сторони неодноразово долучали до матеріалів справи письмові пояснення, в який наводили контраргументи з приводу суперечливостей в їх доводах. Суд зазначає, що різні позиції сторін з приводу догляду за дитиною, причин конфліктів між сторонами, матеріального забезпечення сім`ї, інших відносин, які передували прийняттю відповідачкою рішення про повернення з дитиною до України, суд не оцінює як доведені факти сторонами, за відсутності належних та допустимих доказів в матеріалах справи. При цьому, суд не враховує покази допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON] з приводу наданих нею свідчень щодо подій, які мали місце в Королівстві Іспанія, так як вказаний свідок не був очевидцем таких подій, а вся інформація свідку відома зі слів відповідачки. За таких обставин, суд при оцінці доказів зазначає, що матеріали справи не містять достатньо доказів, на підтвердження тверджень позивача про те, що він постійно проживав з дитиною та постійно піклувався про неї. Щодо законності переміщення дитини, суд зазначає наступне. В матеріалах справи не міститься письмової згоди позивача, про надання дозволу на виїзд дитини з Королівства Іспанія, як і не міститься спростувань тверджень відповідачки, що батько знав про виїзд матері з дитиною та не перешкоджав цьому, чим надав мовчазну згоду. Подання позивачем 31.08.2020 позову до комісаріату поліції в Гечо (т. 1, а.с. 88-90), винесення 17.09.2020 рішення судом першої інстанції № 2 Гечо про початок справи з попереднього слідства (т.1, а.с.91-95), постановлення слідчим судом першої інстанції № 1 Гечо ухвали від 03.02.2021 про виконання тимчасових заходів, не свідчить про незаконність вивезення дитини. Щодо ухвали слідчого суду першої інстанції № 1 Гечо від 02.02.2021, якою визнано незаконним вивіз дитини (т.1, а.с. 111-128), суд зазначає наступне. За змістом ч. 1 ст. 500 ЦПК України суди України виконують доручення іноземних судів про надання правової допомоги щодо вручення викликів до суду чи інших документів, допиту сторін чи свідків, проведення експертизи чи огляду на місці, вчинення інших процесуальних дій, переданих їм у порядку, встановленому міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - дипломатичними каналами. Стороною позивача не надано суду доказів, що ухвала слідчого суду першої інстанції № 1 Гечо від 02.02.2021 вручена відповідачці, в порядку ст. 500 ЦПК України, чи в інший спосіб визначений законодавством. З пояснень відповідачки, їй надійшов пакет документів без перекладу, зміст яких вона не розуміє. Відтак, суд, за відсутності належних доказів у справі про вручення ухвали іноземного суду, за умови права відповідача на оскарження такої ухвали в порядку зазначеному в ній, не визначає дану ухвалу як остаточну, і як таку, що має преюдиційне значення для розгляду даної справи. За таких обставин, факт незаконного вивезення дитини підлягає доказуванню в загальному порядку. Окрему увагу суд звертає на Посвідчення особи на повернення в Україну CR296126, видане 31.07.2020 Посольством України в Королівстві Іспанії, відповідно до якого [PERSON] , [INFO] , громадянин України, отримав візу для виїзду 30.08.2020 в Міжнародному аеропорту імені Шарля де Голля (Францу?зька Республіка) (том. 3 а.с. 131-132). З урахуванням наявності у проїзному документі дитини відповідної візи, можна зробити висновок, що перетин дитиною кордонів Шенгенської зони відбувся у визначеному пункті пропуску, для чого, відповідно, необхідно мати відповідні дозвільні документи. Зазначене ставить під сумнів твердження сторони позивача щодо незаконного переміщення дитини. З огляду на вищенаведене суд зазначає, що питання щодо встановлення фактів законності чи незаконності вивезення дитини з Королівства Іспанії, порушення законодавства Королівства Іспанія чи країн Шенгенської зони про перетин державного кордону дитиною, не може бути підтверджено чи спростовано за результатами даного судового розгляду, у зв`язку з відсутністю належних та допустимих доказів, отже суд вважає, що позовна вимога в про визнання незаконності вивезення дитини є непідтвердженою належними та допустимими доказами, що має наслідком відмови в позові в цій частині. З урахуванням того, що позовна вимога щодо незаконності вивезення дитини безпосередньо пов`язана з вимогою щодо незаконності її утримання, і без встановлення факту незаконності вивезення не можна встановити факт незаконності утримання, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови в позові і в цій частині. Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідачки повернути дитину до місця постійного проживання в Королівстві Іспанія, суд зазначає наступне. Статтями 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що: - заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (п. а ч. 1 ст. 13); - заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п. а ч. 1 ст. 13); - існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. в ч. 1 ст. 13); - дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч. 2 ст. 13); - повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст. 20); - з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч. 2 ст. 12); - чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст. 3). Щодо факту здійснення позивачем постійного піклування над дитиною на момент переміщення, суд надавав оцінку, та ставить його під сумнів, за недостатності належними та допустимими доказами. Тобто наявна підстава для відмови в позові про повернення дитини на підставі п. а ч. 1 ст. 13 Конвенції. Також суд приймає до уваги, що з моменту переміщення дитини пройшло більше року, а саме повних 22 місяці, і дитина прижилася у новому середовищі, що є підставою для відмови в позові про повернення дитини, з підстав зазначених ч. 2 ст. 12 Конвенції. З урахуванням фактів, які доведені сторонами суду, а також з урахуванням психологічних характеристик психоемоційного стану дитини, які однозначно констатують прихильність дитини до матері, стійкість соціальних зв`язків дитини матір`ю, а також з урахуванням висновку органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання дитини з матір`ю, враховуючи вік дитини, її тривалу адаптацію в новому середовищі, наявність в дитини в Україні належних умов проживання, догляду, суд приходить до висновку, що повернення дитини до Королівства Іспанія може негативно вплинути на психоемоційний стан дитини, що не відповідає її інтересам. Таким чином суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Також суд зазначає, що позивач не позбавлений права на спілкування з дитиною і законодавство України сприяє цьому. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed