Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-05 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 11.01.2022 до Звенигородського районного суду Черкаської області надійшла дана позовна заява, в якій позивач просить скасувати наказ №513 від 13.12.2021 року та поновити позивача на роботі на посаді чергової по переїзду 3 розряду околотку №9 ст. Богачеве регіональної філії «Одеська залізниця» - «Виробничий підрозділ Корсунська дистанція колії». Стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу. Стягнути на її користь з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 1500 грн. Свій позов позивач мотивував тим, що позивач працює на посаді чергової по переїзду 3 розряду околотку №9 ст. Богачеве регіональної філії «Одеська залізниця» - «Виробничий підрозділ Корсунська дистанція колії». 13 грудня 2021 року позивача відсторонено від роботи наказом №513 від 13.12.2021 року без оплати часу простою. Це рішення ґрунтується на наказі Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Відсторонення безстрокове, без оплати за час вимушеного простою та фактично є звільненням. Підставою відсторонення від роботи вказано ненадання позивачем даних про щеплення від SARS-CoV-2. Також, позивач зазначає, що щеплення від COVID-19 не пройшли клінічні випробування і результати, які містять в сукупності науково обґрунтовані докази, у тому числі дані адекватних та добре контрольованих досліджень, які дають змогу вважати, що вакцини або інші медичні імунобіологічні препарати можуть бути ефективними для профілактики корона вірусної хвороби COVID-19 досі не отримані, тому позивач не може бути впевненою у безпеці свого здоров`я. Її відсторонення від роботи вважає незаконним. Представник відповідача подав до суду відзив, в якому зазначив, що відповідно до пункту 416 постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236 керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій повинні забезпечити контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COV1D-19 працівниками та відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Згідно наказу МОЗ України від 01.11.2021 № 2393, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 08.11.2021 за № 1452/37074, розширено перелік професій, для яких щеплення проти COVID-19 є обов`язковим. Відповідні зміни внесені до наказу МОЗ України від 04.10.2021 № 2153, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07.10.2021 за№ 1306/36928. Згідно з наказом, до освітян та працівників центральних та місцевих органів влади, які підлягають обов`язковій вакцинації проти COVID-19 на період дії карантину, встановленого КМУ, додаються, зокрема, співробітники підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою КМУ від 04.03.2015 № 83 (надалі - Перелік). До зазначеного Переліку, затвердженого КМУ, входить AT «Укрзалізниця», тому, Дія вищезазначеного наказу МОЗ України поширюється на всіх співробітників товариства. Наказ № 2393 МОЗ У країни набрав чинності 09.12.2021. З огляду на наведене, на виконання листа члена правління AT «Укрзалізниця» та Директора з управління персоналом та соціальної політики AT «Укрзалізниця» від 23.11.2021 № Ц-3-91/4589-21, листа Директора регіональної філії «Одеська залізниця» AT «Укрзалізниця» від 25.11.2021 № Н-007/1884 Відповідачем було ознайомлено Позивача під особистий підпис зі змістом вказаних вимог. При цьому, працівникам Відповідача, в тому числі і Позивачу, було доведено список пунктів щеплень та центрів масової вакцинації, зазначено про необхідність отримання ними обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, та про необхідність пред`явлення безпосередньому керівнику не пізніше 08.12.2021 документу, який підтверджує вакцинацію від COV1D-19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о), виданого закладом охорони здоров`я. В наведеному листі-ознайомлення попереджено працівників відповідача про те, що відмова або ухилення від обов`язкового проведення профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COV1D-19 може бути підставою для відсторонення від роботи з 09.12.2021. Але Позивач відмовилася від підпису листа-ознайомлення, який є додатком До листа №Н-007/1884 від 25.11.2021, з наведеними вище нормативними Документами та інформацією, викладеною в Листі-ознайомленні, про що комісією працівниками Відповідача було складено Акт №1 від 30.11.2021. Також, відповідач вказує, що оскільки норми щодо примусової вакцинації в законодавстві України не міститься, тому діюче законодавство у разі не проведення працівником обов`язкової вакцинації дозволяє відсторонювати таких працівників без виплати заробітної плати. Відповідач вказує, що оскільки вимога Позивача про скасування наказу від 13.12.2021 № 513 є необгрунтованою та такою, що на думку відповідача не підлягає задоволенню, а відсторонення від роботи Позивача здійснено з чітким дотримання норм чинного законодавства України, в тому числі статті 46 КЗпП України, як похідна, не підлягає до задоволення вимога про стягнення з Відповідача на користь Позивача середньої заробітна плата за час відсторонення від роботи. Також, звертає увагу, що відповідач не надав суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Просить в позові відмовити. Позивач надав суду відповідь на відзив, в якій вказав, що з висновками викладеними в відзиві на позов позивач не погоджується. Захворювання COVID-19 та щеплення проти нього відсутні у будь- якому із розділів Календаря профілактичних щеплень. На думку позивачки, встановивши перелік певних професій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, МОЗ України повинен був внести вказане захворювання, а також строки щеплення проти нього до відповідного Календаря. Без внесення відповідного захворювання та строків щеплення проти нього до Календаря, щеплення проти такого захворювання не набуває статусу обов`язкового профілактичною згідно вимог Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».Вказує, що тривале відсторонення від робти у зв`язку із відсутністю вакцинації проти певної хвороби є обмеженням на доступ до професії, яке впливає на приватне життя. Інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Звенигородськго районного суду Черкаської області від 12.01.2022 позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Позивач усунув недоліки у визначений суддею термін. Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 11.02.2022 було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 26.04.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задоволити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подав суду заяву, в якій просить суд розглянути справу без їх участі. 2. Мотивувальна частина: Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Відповідно до відомостей з трудової книжки [PERSON] 01.03.2020 була переведена на посаду чергової по переїзду 3 розряду околотку №9 ст. Богачеве на підставі наказу №931 від 28.02.2020. (а.с. 13). Згідно з наказом керівника підрозділу регіональної філії «Одеська залізниця» - «Виробничий підрозділ Корсунська дистанція колії» Буряка І. від 13.12.2021 року «Про відсторонення від роботи №513 [PERSON] чергову по переїзду з розряду околотку №9 , ст.. Богачеве відсторонено від роботи, без збереження заробітної плати з 13.12.2021 на період, до моменту надання документа, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID- 19 (а.с. 9). Листом від 25.11.2021 року №Р-007/1884 керівників структурних підрозділів апарату управління регіональних філій запропоновано проінформувати про необхідність отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої распіраторної хвороби COVID- 19. В разі відмови або ухилення працівника від ознайомлення із вказаним листом, необхідно забезпечувати документування такої відмови шляхом складання відповідного акту, що складається у присутності та за підписом не менше трьох осіб (а.с.91). Відповідно до акту №1 від 30.11.2021 року про відмову про ознайомлення з листом, який підписано в.о. заступника начальника Гуторовою Т., старшим майстром шляховим Рокотянським С., Бригадиром з поточного утримання й ремонту колій та штучних споруд [PERSON] вбачається, що [PERSON] відмовилас від підпису листа - ознайомлення, який є додатком до листа №Н-007/1884 від 25.11.2021 року. (а.с.93). Згідно акту складеного старшим шляховим майстром [PERSON] черговим по переїзду [PERSON] , майстром колії [PERSON] від 13.12.2021 року вбачається, що [PERSON] не надала документ, який підтверджує вакцинацію від COVID- 19 (а.с.94). Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає до задоволення. Підставами винесення Відповідачем оспорюваного наказу зазначені наступні нормативно-правові акти: ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2020 №1645-111, наказ МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 "Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням", п. 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVІD-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Згідно зі ст.12 Закону України«Про захистнаселення відінфекційних хвороб» та ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення в Україні» обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Таким центральним органом виконавчої влади є Міністерство охорони здоров`я України, згідно з п. 1 Положення Про міністерство охорони здоров`я України, затвердженимпостановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 № 267. Обов`язковість профілактичних щеплень проти інших, ніж туберкульоз, поліомієліт, дифтерія, кашлюк, правець та кір, інфекційних захворювань передбачена також Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим Наказом МОЗ України від 16.09.2011 № 595. Наказом МОЗ від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» встановлено, що на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають, зокрема працівники підприємств, установ та організацій, включених до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки Держави. Вказаний наказ опублікований в Офіційному віснику України 08.10.2021. Цим наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 №595. Так ЄСПЛ у п. 269 вищезазначеного рішення зазначає, що визначення терміну "закон" у словосполученні "відповідно до закону" необхідно розуміти не у формальному сенсі, а більш широкому, включаючи підзаконні нормативні акти. За нормамист. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" в ч. 1 передбачено ряд захворювань профілактичні щеплення від яких визначені обов`язковими в самому законі. Частина 2 цієї ж статті передбачає можливість введення і інших обов`язкових профілактичних щеплень для працівників окремих професій, виробництв та організацій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Професія позивача визначена такою, що підлягає обов`язковому профілактичному щепленню від COVID-19, наказом Міністерства охорони здоров`я України. Тобто, враховуючи зазначене рішення ЄСПЛ як джерело права, немає підстав стверджувати, що обов`язковість щеплення проти COVID-19, не встановлена законом. Таким чином, суд доходить висновку, що процедура визначення обов`язковості щеплення проти COVID-19 передбачена ч. 2ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" дотримана. Також нормою ч. 2 ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" визначено наслідки ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, а саме: у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Зазначена норма не суперечить ст. 46 КЗпП України частина 1 якої містить можливість відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом у випадках передбачених законодавством. Тобто підстави для відсторонення працівників можуть встановлюватися не лише законом, а й підзаконними нормативними актами. Як видно з досліджених доказів, позивач був відсторонений від роботи на підставі та в тому числі і пункту 46-1 постанови КМУ від 09.12.2020 №1236. Цей пункт містить імперативну вимогу до керівників підприємств, установ та організацій забезпечити: контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженимнаказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 №2153 (далі - перелік); відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України "Про оплату праці" відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Усі вище наведені законодавчі акти є чинними та у встановленому порядку не скасовувались і не визнавалися недійсними чи неконституційнийми. Сторонами не заперечувалося, що позивач не надав документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 чи довідку про наявність абсолютних протипоказань до проведення такого щеплення. Отже, відповідач при відстороненні позивача від роботи, діяв на підставі чинних нормативно-правових актів. До того ж позивач зазначає, що щеплення від COVID-19 не пройшли клінічні випробування і результати, які містять в сукупності науково обґрунтовані докази, у тому числі дані адекватних та добре контрольованих досліджень, які дають змогу вважати, що вакцини або інші медичні імунобіологічні препарати можуть бути ефективними для профілактики корона вірусної хвороби COVID-19 досі не отримані, суд не погоджується з даним твердженням на підставі наступного. Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про лікарські засоби» лікарські засоби допускаються до застосування в Україні після їх державної реєстрації, крім випадків, передбачених цим Законом. Частинами 1, 6 статті 9-2 вищевказаного Закону визначено, що у зв`язку із поширенням пандемії коронавірусної хвороби (COVID-19) для забезпечення можливості екстреного медичного застосування окремих лікарських засобів, вакцин або інших медичних імунобіологічних препаратів на час дії надзвичайної ситуації та/або карантину у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, такий лікарський засіб, вакцина або інший медичний імунобіологічний препарат для лікування та/або специфічної профілактики коронавірусної хвороби (COVID-19) може підлягати прискореній державній реєстрації у разі прийняття центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, рішення про державну реєстрацію лікарського засобу, вакцини з метою екстреного медичного застосування з урахуванням певних зобов`язань та за певних, визначених цим Законом, умов. У разі настання будь-яких наслідків, спричинених застосуванням таких лікарських засобів, вакцин або інших медичних імунобіологічних препаратів для лікування та/або специфічної профілактики коронавірусної хвороби (COVID-19), державою забезпечується здійснення відповідних компенсаційних виплат у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.2021 № 95 затверджено Порядок державної реєстрації вакцин або інших медичних імунобіологічних препаратів для специфічної профілактики гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, під зобов`язання для екстреного медичного застосування (чинного на момент виникнення спірних відносин). Відповідно до пункту 2 вищевказаного Порядку зареєстровано та внесено до Державного реєстру лікарських засобів України згідно із наказами МОЗ України лікарські засоби (медичні імунобіологічні препарати), а саме вакцини КОВІШЕЛД (COVISHIELD), КОМІРНАТІ/COMIRNATY™, CoronaVac, ЯНССЕН, AstraZeneca, Модерна. Разом з цим, зважаючи на суть позовних вимог, суд має оцінити чи не було втручання у права позивача і чи було таке втручання виправданим. Для цього слід знову звернутися до таких джерел права якКонвенція про захист прав людини і основоположних свободта практика ЄСПЛ. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвстановлює, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Довідник із застосування статті 8 Конвенції з цього приводу зазначає наступне. Поняття приватне життя в принципі не виключає діяльність професійного чи ділового характеру (Jankauskas проти Литви (N 2), § 56-57). Дійсно, приватне життя включає право особи утворювати і розвивати стосунки з іншими людьми, включно зі стосунками професійного чи ділового характеру (C. проти Бельгії, § 25; Oleksandr Volkov проти України, § 165). Зрештою, саме в рамках професійного життя більшість людей мають найбільшу нагоду розвивати стосунки із зовнішнім світом (Niemietz проти Німеччини, § 29; Bгrbulescu проти Румунії [ВП], § 71 і цитовані у ній посилання; Antoviж і Mirkoviж проти Чорногорії, § 42). Тому обмеження, що накладаються на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на приватне життя (Sidabras і Dziautas проти Литви, § 47; Bigaeva проти Греції, § § 22-25; див. також Jankauskas проти Литви (N 2), § 56 і Lekaviиienл проти Литви § 36, стосовно обмежень на реєстрацію у спілці адвокатів внаслідок обвинувального вироку). Так само звільнення з посади було визнане таким, що втручається у право на повагу до приватного життя (Цzpэnar проти Туреччини, § § 43-48). У справі Oleksandr Volkov проти України, Суд вирішив, що таке звільнення через професійну помилку становить втручання у право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 (§ § 165-167). Суд встановив порушення статті 8, коли заявника перевели на нижчу посаду у місті, яке мало менше адміністративне значення, внаслідок повідомлення про те, що він мав особливі релігійні переконання, і що його дружина носить ісламське запинало (Sodan проти Туреччини, § § 57-60). Ще одне порушення було встановлене у справі, коли заявника звільнили з посади вчителя після зміни правил встановлення еквівалентності наукового ступеню, отриманого за кордоном (Єahin Kuє протиТуреччини, § § 51-52). Отже, безсумнівним є те, що запровадження нових обов`язкових щеплень щодо професії позивача є втручанням у здійснення ним свого права на приватне життя. Тому важливим для вирішення питання чи було порушено ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо позивача є встановити чи втручання здійснено згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Для цього суд знову звертається до практики ЄСПЛ, як джерела права, а саме до рішення від 28.04.2021 у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки». Вище вже обґрунтовувалося, що обов`язкова вакцинація проти COVID-19 встановлена згідно з законом, тобто втручання відбулося згідно з законом. Щодо мети втручання, то, як зазначено в п. 272 рішення ЄСПЛ від 28.04.2021 у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки», запровадження обов`язкової вакцинації з метою досягнення високого рівня вакцинації для захисту від хвороб, які можуть спричинити серйозний ризик для здоров`я, кореспондується з метою захистити здоров`я інших людей. Як зазначено, внаказі Міністерства охорони здоров`я України "Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням" від 04.10.2021 року №2153 перелік професій визначено з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України та попередження інфекцій. Тобто у даному випадку, мета втручання у приватне життя позивача була виправдана та легітимна, оскільки загальновідомим є той факт, що COVID-19 є пандемічною хворобою, яка розповсюдилася за короткий термін у всьому світі. У пунктах 274 та 280 рішення від 28.04.2021 у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» ЄСПЛ констатує, що органи влади держави можуть самостійно визначати політику у сфері охорони здоров`я і межі їх розсуду є достатньо широкими. У даному спорі органи влади, шляхом запровадження обов`язкової вакцинації проти COVID-19 для професії позивача, надали йому вибір зробити щеплення (при відсутності протипоказань) чи бути відстороненим без виплати заробітної плати. Позивач не надав жодних доказів, що свідчили б про неможливість чи наявність об`єктивних труднощів для того щоб зробити щеплення. Також відсутні докази щодо неможливості отримання ним відповідної довідки про наявність протипоказань. Тому слід дійти висновку, що позивач не зробив щеплення проти COVID-19 з власної волі, а оскільки він був попереджений про наслідки у виді відсторонення від посади, то і усвідомлюючи ці наслідки. В пункті 300 рішення від 28.04.2021 у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» ЄСПЛ зазначає, що у питанні ефективності вакцинації він виходить із загальної згоди щодо життєвої важливості вакцинації для захисту від хвороб, які можуть спричинити шкоду як здоров`ю окремої людини так і викликати суттєві порушення у суспільному житті. Слід нагадати, що ця справа не стосувалася вакцинації проти COVID-19, але зважаючи на тривалість пандемії COVID-19 у світі, кількість хворих та померлих від цієї хвороби, кількість та тривалість обмежень, які застосовуються різними країнами у світі з метою запобігти подальшому розповсюдженню епідемії, негативні економічні наслідки, які пандемія COVID-19 спричинила для всього світу, а також той факт, що Україна використовує вакцини, які рекомендовані Всесвітньою організацією охорони здоров`я, суд доходить висновку, що зазначені ЄСПЛ у п. 300 цього рішення твердження можуть бути застосовані до даних правовідносин. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Разом з тим відповідно до п.п. а, б ст.10 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я" громадяни у сфері охорони здоров`я зобов`язані, зокрема, піклуватися про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян, у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Верховний Суд у постанові від 10.03.2021 у справі № 331/5291/19 висловив правову позицію про те, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто було виправданим. У постанові Верховного Суду від 08.02.2021 у справі № 630/554/19 вказано, що через відмову матері від профілактичного щеплення дитини у зв`язку з недовірою до вакцини, відповідач правомірно відмовив у прийнятті дитини до дитячого навчального закладу без висновку лікарсько-консультативної комісії (за відсутності у дитини щеплень) про можливість відвідування дитячого навчального закладу. Оскільки будь-яке право об`єктивно кореспондується з обов`язками, право на дошкільну освіту закон пов`язує з обов`язком проведення профілактичних щеплень, які гарантують безпеку як власне окремій дитині, так і особам, які навколо неї, висновки судів нижчих рівнів про протиправність та неправомірність дій завідувачки Дитячого навчального закладу є необгрунтованими і такими, що суперечать закону. Дитина позивача не позбавлена права на освіту і може отримати її в інших формах. Таким чином, в даній справі індивідуальне право (інтерес) позивача відмовитися від щеплення протиставляється загальному праву (інтересу) інших учасників освітнього процесу на охорону здоров`я. Держава, встановивши обов`язок відсторонення від роботи педагогічних працівників, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу. У даному спорі індивідуальне право (інтерес) позивача відмовитися від щеплення при збереженні обсягу права на працю, протиставляється загальному праву (інтересу) інших працівників, які провели щеплення з метою забезпечення загального блага, та у формі права на охорону здоров`я, що, крім іншого, гарантоване статтями 3, 27 та 49 Конституції України. Згідно зпостановою КМУ від 09.12.2020 № 1236з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19.12.2020 на території України встановлено карантин, який діє і на час винесення рішення. Зазначеною постановою запроваджено цілий ряд карантинних обмежень. Обмеження щодо відсторонення від роботи категорії працівників, до яких відноситься позивач, були запровадженні лише у листопаді 2021 року. Тому, на думку суду, втручання у приватне життя позивача у даному випадку є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки для захисту здоров`я інших осіб. Отже, право позивача на працю було тимчасово обмежено у зв`язку з ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Однак втручання у вказані права позивача ґрунтується на законі і є необхідним для охорони здоров`я іншого населення. Досягнення цієї цілі є пріоритетним та виправдовує втручання у право [PERSON] на повагу до приватного життя та право на працю. Таким чином, втручання у права позивача ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети та цілком необхідним у демократичному суспільстві. За вказаних обставин, суд дійшов висновку про законність оспорюваного наказу, відтак відмову у задоволенні позовних вимог. Зважаючи на правомірність відсторонення позивача від роботи, безпідставними є також вимоги про поновлення на роботі та стягнення з відповідача середнього заробітку. Розподіл судових витрат між сторонами. Оскільки, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати, суд залишає за позивачем.

Outcome: dismissed