Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-05 00:00:00

У жовтні 2020 року представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості, просив стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 20 листопада 2012 року у розмірі 39449,01 грн. станом на 10 вересня 2020 року, а також суму судових витрат у вигляді судового збору в розмірі 2102,00 грн. В обґрунтування поданого позову зазначено, що відповідач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав заяву б/н від 20 листопада 2012 року. При підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Також, свідченням приєднання до угоди відповідача, дія договору підтверджується фактом користування відповідачем картковим рахунком та використання кредитних коштів. Тобто, між сторонами укладено договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку та кредитного договору. Відповідно до виявленого бажання відповідачу було відкрито кредитний рахунок, встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що визначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунком. В подальшому, відповідач, ознайомившись із умовами обслуговування кредитних карток та підписавши паспорт споживчого кредиту від отримав картку. Інформація щодо встановлення та зміни кредитного ліміту підтверджується довідкою про зміну умов кредитування. Свої зобов`язання банк за договором виконав в повному обсязі, надав можливість розпоряджатись кредитним коштами на умовах передбачених договором, в межах встановленого кредитного ліміту. В свою чергу, відповідач свої зобов`язання не виконав, станом на 10 вересня 2020 року має заборгованість в сумі 39449,01 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту 39449,01 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту - 39449,01 грн. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03 грудня 2020 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. Представником відповідача 25 листопада 2021 року подано до суду відзив, в якому нею зазначено, що позовні вимоги не визнаються, оскільки у заяві позивальника від 20 листопада 2012 року процентна ставка не зазначена. У заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді відсотків, неустойки (пені, штрафів), комісії за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився підписуючи заяву анкету про приєднання до умов та правил надання банківського кредиту. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Зазначено, що відповідно до розрахунків заборгованості та виписки по рахунку, що\~ надано позивачем за період з 01 червня 2015 року по 30 вересня 2019 року встановлено, що тіло кредиту на 01 червня 2015 року становило 3610 грн., а загальна заборгованість становила 3805,63 грн. Аналізуючи третю колонку розрахунку, приходимо до висновку, що витрати клієнтом кредитних коштів становили 17 820,99 грн. Погашено за цей період було 48 572,93 грн. (спрямовані позивачем нібито на погашення тіла кредиту), 17 968,10 грн. (спрямовані позивачем нібито на погашення простроченого тіла кредиту) та 700 грн. (спрямовані нібито на погашення пені). Відповідно до розрахунків заборгованості та виписки по рахунку, що надано позивачем за період з 01 жовтня 2019 року по 10 вересня 2020 року,\~ витрати клієнтом кредитних коштів становили 29 355,64 грн. погашено за цей період 2355,23 грн. (спрямовані позивачем нібито на погашення тіла кредиту), 17 369,98 грн. (спрямовані позивачем нібито на погашення відсотків). Вважає, що витрати кредитних коштів з 01 червня 2015 року по 10 вересня 2020 року становили 47 176,63 грн., до цієї суми додаємо заборгованості за тілом кредиту 3610 грн. на 01 червня 2015 року та отримуємо 50 786,63 грн. (загальна сума витрат кредитних коштів). Враховуючи, що витрачено було 50 786,63 грн., а погашено 48 572,93 грн. (спрямовані позивачем нібито на погашення тіла кредиту), 17 968,10 грн. (спрямовані позивачем нібито на погашення простроченого тіла кредиту), 700 грн. (спрямовані позивачем нібито на погашення пені), 2355,23 грн. (спрямовані позивачем нібито на погашення тіла кредиту), 17 369,98 грн. (спрямовані позивачем нібито на погашення відсотків) приходимо висновку про відсутність заборгованості у відповідача перед позивачем. Представник відповідача зазначає, що тіло кредиту є повністю погашеним відповідачем, що є в даному випадку підставою для відмови у задоволенні позову в частині тіла кредиту, адже домовленості про сплату відсотків, комісій та штрафів за користування коштами підписана відповідачем анкета заява не містила. Представником позивача 13 грудня 2021 року було подано відповідь на відзив, в якому зазначено, що відповідач звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав заяву б/н від 20 листопада 2012 року. Враховуючи положення ст.509, ч.2 ст.639, ч.1 ст.634 ЦК України вважали, що Правила та Умови надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті банківської установи є публічною офертою, та містять умови та правила надання послуг банком його клієнтам. Відповідач підписав заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, в якій зазначено, що підписавши цю заяву він ознайомився та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, в тому числі з Умовами та Правилами обслуговування по платіжним карткам, що складає договір банківського обслуговування. Вважали, що зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах в заяві позичальника, Умовах та Правилах надання банківських послуг та Тарифах. На підставі даної заяви, відповідачу було відкрито картковий рахунок, ключем до якого є пластикова Картка, яку отримав відповідач та мобільний телефон, який вказав відповідач в заяві. Тобто, було забезпечено право відповідачу користуватись відповідною карткою. Щодо тарифів посилався на та, що протягом 9 років з моменту оформлення договору, відповідач не звертався до банку із заявами про факт неправильного нарахування відсотків, що свідчить про те, що відповідач знав про розмір процентних ставок та інші умови обслуговування та повністю із ними погодився. На підтвердження чого також свідчить факт виконання умов кредитного договору, здійснення погашення заборгованості, про що свідчить розрахунок та виписка по рахунку. Зазначав, що із анкети-заяви чітко вбачається, що відповідач висловив згоду про укладання договору шляхом отримання кредитної карти, та особистим підписом засвідчив, що він згоден із тим, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами становить Договір про надання банківських послуг. З Витягу з тарифів обслуговування кредитних карток, вбачається, що відповідачу встановлено поточну процентну ставку в розмірі 30% на рік, цей же витяг містить в собі дані про розмірі комісії, штрафів тощо. Вважали, що таким чином між сторонами було узгоджено всі істотні умови. Також, суду надано виписку з карткового рахунку, яка чітко дає можливість прослідкувати, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах, магазинах, а отже отримав кредитну картку, оскільки проведення таких операцій без картки неможливо. Вказував, що банком розподіляються кошти у відповідності до умов кредитного договору. При цьому, банком не заявлено вимог про стягнення неустойки, а тому заперечення відповідача стосовно нарахування штрафу та пені не повинні прийматися до уваги. 21 грудня 2021 року від представника позивача до суду надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно якої він остаточно просив суд стягнути з відповідача на користь банку заборгованість в розмірі 27260,84 грн. (27260,84 грн. заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 27260,84 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту), а також понесені судові витрати по справі. В судове засідання представник позивача не з`явився, враховуючи раніше подану заяву про розгляд справи за відсутності представника, суд вважає за можливе провести розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача в судове засідання надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову заперечувала. Суд\~ дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] звернувся до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (скорочена назва - АТ КБ «ПриватБанк»), який є правонаступником Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (скорочена назва - ПАТ КБ «ПриватБанк») та підписав 20 листопада 2012 року анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Відповідно до підписаної анкети-заяви відповідач виявив бажання оформити платіжну картку кредитка «Універсальна». Представник позивача зазначає, що [PERSON] має заборгованість перед банком в підтвердження якої надав відповідний розрахунок. Згідно до наданого розрахунку заборгованості, заборгованість відповідача становить 27260,84 грн. (27260,84 грн. заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 27260,84 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту). Відповідно до частин першої, другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ч.2 ст.1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). В анкеті-заяві позичальника процентна ставка не зазначена. Як на підставу того, що з відповідача банком стягувались відсотки, позивач посилається на витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який АТ КБ «ПриватБанк» долучено до позовної заяви. У заяві про приєднання зазначено, що позичальник ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг у письмовому вигляді, разом з цим доказів цього позивачем суду не надано, наданий позивачем витяг не підписаний відповідачем, а отже відсутні підстави стверджувати, що саме такі Умови та тарифи діяли на час укладення договору, та відповідно були надані\~ відповідачу для ознайомлення, тобто погоджені сторонами. Крім того, Банком наданий Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт, який також не підписаний відповідачем. Даний Витяг містить умови користування кредитними коштами за різними видами тарифів, а саме: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold». Разом з цим, в анкеті-заяві, яка підписана відповідачем не вказано, з яким саме пільговим періодом він виявив бажання оформити платіжну картку кредитка «Універсальна». Відтак, в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів (довідку) та Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Правовим висновком Великої Палати Верховного Суду (постанова Палати від 03.07.2019, справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19) визначено, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). Згідно з п. 22 ч.1 ст. 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід зауважити, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Зважаючи на наведене, на підставі наданих позивачем доказів, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодив зі споживачем саме ті умови, про які зазначав при подачі позову. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Вищевказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц. Крім того, у постанові Верховного Суду по справі справа № 306/486/17 (провадження № 61-34520св18) від 10 жовтня 2019 року Верховний Суд в оцінці поведінки та способу ведення справ позивачем зазначив, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах. Враховуючи викладене, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати відсотків. Із виписки по особовому рахунку вбачається, що банком нараховувались та з рахунку автоматично списувались відсотки за користування кредитом, страхові платежі за договором «страхування кредитного ліміту», сплата та розмір яких не було зазначено у договорі та відповідно погоджено сторонами. З наданого банком розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку випливає, що прострочене тіло кредиту утворювалось у зв`язку з включенням до нього всіх несплачених відповідачем нарахувань, постійно збільшуючи його, що не було передбачено узгодженими умовами договору. Суд дійшов висновку, що за своєю суттю прострочене тіло кредиту, на яке вказує позивач у своїй позовній заяві, є завуальованими відсотками за користування кредитними коштами, адже до нього входить плата за користування кредитом, а не, власне, надані позичальнику в користування кошти. Разом з цим, відповідно до наданої виписки по рахунку, відповідач користувався грошовими коштами: здійснював зняття готівки у банкоматах та перекази на інші рахунки, розраховувався за придбані товари, поповнював картковий рахунок через термінали Банку. Також картковий рахунок відповідача поповнювався автоматичним погашенням заборгованості шляхом списання певних сум. Тобто відповідач фактично отримав та використовував кошти надані банком на кредитну картку, а тому наявні підстави для стягнення з нього на користь позивача фактично використаної суми кредитних коштів. При цьому, сума внесена відповідачем на погашення заборгованості перевищує, тобто покриває суму витрачених відповідачем коштів, з урахуванням того, що розмір та сплату відсотків сторонами погоджено не було, вказане свідчить про відсутність заборгованості перед банком, та відповідно випливає з виписки по кредитному рахунку наданого позивачем. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно положень ст.ст.78, 79 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст.81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У зв`язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позову, судом не вбачається підстав для відшкодування судового збору. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed