Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-31 00:00:00

До Деснянського районного суду м. Києва від [PERSON] надійшла позовна заява до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Топілко О.О. про визнання права на обов`язкову частку у спадщині. Подану позовну заяву обґрунтовує тим, що [INFO] помер батько позивача - [PERSON] . Позивач - єдина донька померлого [PERSON] . Після смерті батька, позивач звернулась до приватного нотаріуса для прийняття спадщини та оформлення спадкових прав. 18.01.2021 року приватний нотаріус відкрила спадкову справу та повідомив заявника про наявність заповіту на ім`я [PERSON] , посвідчений 17.08.2019 року. Оскільки позивач є єдиною спадкоємицею за законом після смерті батька і крім того на момент відкриття спадщини була непрацездатною, вона звернулася до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва на обов`язкову частку у спадщині. Приватним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва у зв`язку із неможливістю встановити коло спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщини. З 30.08.2021 року позивачу призначена ІІ група інвалідності, однак позивач є тривалий час непрацездатною, про що свідчать виписки із медичних карт. Оскільки визначальним для правильного застосування до правовідносин ст.. 1241 ЦК України є факт непрацездатності позивача, який підтверджується виписками та іншою медичною документацією, а нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва на обов`язкову частку у спадщині, позивач вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. На підставі викладеного, позивач просить визнати за [PERSON] право на обов`язкову частку у спадковому майні після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13.10.2021 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Представник відповідач подала відзив на позовну заяву. Відповідно до якого просила у задоволенні позову відмовити, оскільки позивач не має статусу непрацездатної повнолітньої дитини та не мала статусу інваліда на момент відкриття спадщини (станом на 06.01.2021 року). Звертає увагу на те, що довідка підтверджує, що позивачу дійсно надано статус особи з інвалідністю ІІ групи з 30.08.2021 року, повторний огляд призначено на 10.08.2023 року. Відповідно до довідки до акту огляду медико - соціальною експертною комісією зазначено, що особа може працювати в спеціально створених умовах, при цьому комісія не встановила, що позивач є непрацездатною особою. Крім того, вказує на те, що відповідач є рідною сестрою заповідача, а позивач та її батько [PERSON] мали погані стосунки та майже не спілкувалися, бачилися рідше 1 разу на рік. Позивач майже все життя з 15 років проживає за межами України та перебуває у шлюбі із громадянином Італійської Республіки [PERSON] , має доньку, яка народилася в Італійській республіці. Позивач зверталася до відповідача про визнання заповіту [PERSON] недійсним (справа № 754/10183/21), 28.09.2021 року за заявою позивача та на підставі ухвали Деснянського районного суду м. Києва позовна заява залишена без розгляду, а 05.10.2021 року позивач подала позовну заяву про визнання права на обов`язкову частку. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 31.05.2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача подану позовну заяву підтримав, просив задовольнити з викладених підстав. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що на момент відкриття спадщини, позивач не мала статусу непрацездатної повнолітньої дитини. Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Топілко О.О. в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце судового розгляд справи повідомлена належним чином. На адресу Деснянського районного суду м. Києва надійшла завірена належним чином копія спадкової справи, заведена після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Вислухавши вступне слово представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частиною 1 ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також органи і особи, уповноважені захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як вбачається з письмових матеріалів справи [PERSON] народилася [INFO] , батьками якої вказані [PERSON] та [PERSON] (а.с.15). З копії свідоцтва про смерть вбачається, що [PERSON] , [INFO] - помер [INFO] . З копії спадкової справи вбачається, що 18.01.2021 року [PERSON] звернулася із заявою про прийняття спадщини, а 24.02.2021 року із заявою про прийняття спадщини звернулася [PERSON] . Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, 17.08.2019 року у Восьмій Київській державній нотаріальній конторі посвідчено заповіт № 3-279, номер у спадковому реєстрі № 64621902. Як вбачається із тексту заповіту від 17.08.2019 року, посвідчений державним нотаріусом Восьмої київської державної нотаріальної контори, [PERSON] на випадок своєї смерті зробив розпорядження, що все його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати на день смерті і на що за законом матиме право заповідає сестрі [PERSON] , [INFO] . Відповідно до копії довідки до акта огляду медико - соціальною експертною комісією Серія 12 ААБ № 739515, [PERSON] встановлено ІІ група інвалідності з 30.08.2021 року, встановлена строком до 01.09.2023 року, причина інвалідності - загальне захворювання, у графі «висновок про умови та характер праці» - може працювати в спеціально створених умовах. Позивач, як на підставу задоволення позовних вимог посилається на положення ст.. 1241 ЦК України, зазначає, що є непрацездатною повнолітньою донькою померлого та має право на обов`язкову частку у спадщині. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частиною першою статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, визначений статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Розкриваючи зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в частині першій статті 1241 ЦК України щодо права на обов`язкову частку у спадщині, Конституційний Суд України у Рішенні від 11 лютого 2014 року № 1-рп/2014 (справа про право на обов`язкову частку у спадщині неповнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця), виходив з положень частини третьої статті 75 СК України, яка відносить до категорії «непрацездатні» осіб з інвалідністю I, II та III групи, а також положень пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний», а саме частину четверту статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» та абзацу 17 частини першої статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та вирішив, що «в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 ЦК України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані особами з інвалідністю в установленому законом порядку незалежно від групи інвалідності. Непрацездатні громадяни - це особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону (стаття 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»). Пунктом 5.9 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок), врегульовано, що право на обов`язкову частку у спадщині виникає у спадкоємця, передбаченого частиною першою статті 1241 ЦК України, у випадках, якщо у заповіті містяться положення про усунення його від спадкування або цьому спадкоємцеві заповідана частка спадщини, яка є меншою від належної йому обов`язкової частки. Право на обов`язкову частку у спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців, волі спадкодавця та не пов`язане зі спільним проживанням спадкодавця й осіб, які мають право на обов`язкову частку. Право на обов`язкову частку у спадщині має особистий характер та не може переходити в порядку спадкової трансмісії. Нотаріус має пояснити спадкоємцю, який має право на обов`язкову частку у спадщині, його право на одержання належної частки спадщини. Спадкоємець може відмовитися від права на обов`язкову частку у спадщині шляхом подачі нотаріусу заяви про те, що зі змістом заповіту він ознайомлений, зміст статті 1241 ЦК України йому роз`яснено і він не претендує на одержання обов`язкової частки у спадщині. Відповідно до положень частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, надані стороною позивача копії медичної документації (а.с.26-49) суд до уваги не приймає, оскільки останні не є належними, достовірними та достатніми доказами непрацездатності позивача. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що стороною позивача не доведено, що остання на момент відкриття спадщини - 06.01.2021 року, була визнана непрацездатною особою, а відтак у позивача відсутнє право на обов`язкову частку у спадщині в порядку ст. 1241 ЦК України. Інші доводи позивача не спростовують висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог. За викладених обставин, суд відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача понесені нею витрати по сплаті судового збору не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed