Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що від шлюбу із відповідачем в них народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 27.01.2020р. стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн. щомісячно, починаючи з 10.06.2019р. до досягнення дитиною повноліття. На сьогоднішні день відповідач офіційно працює, має постійний дохід, матеріально забезпечений, інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків не має, участі у додаткових витратах на утримання сина не бере. Розмір аліментів, присуджених до стягнення рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 27.01.2020р., є недостатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, рівень витрат на дитину постійно зростає, потреби дитини зростають. Син відвідує дитячий садок, а також розвиваючі гуртки і секційні заняття для дошкільнят. Враховуючи як зросли ціни на продукти харчування, одяг, медикаменти, оскільки позивач винаймає квартиру, її фінансових можливостей та присуджених аліментів не вистачає для забезпечення достойного, гармонійного розвиту та життя дитини. За таких підстав, позивач вважає, що для забезпечення потреб дитини доцільним є змінити розмір аліментів шляхом стягнення з відповідача аліментів у розмірі ј частки від усіх видів його доходів. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, в подальшому надавши заяву про розгляд справи без її участі (а.с.58). Представник відповідача-адвокат Бальон В.Н. надав заперечення на позовну заяву, в яких вказав, що позивач не надала жодного доказу, що аліменти на утримання сина [PERSON] були на нього витрачені. [PERSON] вказує, що їй не вистачає аліментів для наймання квартири, однак аліменти на утримання дитини не передбачені для цієї мети і [PERSON] не зобов`язаний оплачувати наймання квартири та проживання [PERSON] . На теперішній час матеріальне становище [PERSON] , погіршилося, у зв`язку з тим, що підприємство, на якому він працює, мало працює, тому він не може одержувати в повній мірі заробітну плату. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник-адвокат Бальон В.Н. підтримали вказані заперечення, в подальшому відповідач надав заяву про розгляд справи у його відсутності (а.с. 59). За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу без участі сторін. Відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України,\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що 18.10.2016р. між [PERSON] , та [PERSON] зареєстровано шлюб Комінтернівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №143 (а.с.10) Сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.4). Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 27.01.2020р. стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн. щомісячно, починаючи з 10.06.2019р. до досягнення ним повноліття (а.с.37-38). З вказаного рішення суду вбачається, що на час ухвалення рішення [PERSON] працює у ТОВ «Логістик Юніон водієм навантажувача (штабелером), з довідки №212/С/СНЗП від 14.04.2022р. вбачається, що вказана обставина не змінилася, місце роботи та посада відповідача залишилися сталими (а.с.54). Разом із тим, відомостей про те, яким чином змінився матеріальний стан відповідача з моменту ухвалення рішення суду та на момент розгляду справи, сторонами не надано. Згідно зі\~статтею 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга\~статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема\~статтею 180 СК України\~на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень\~статті 181 СК України\~способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з частиною першої\~статті 192 СК України\~розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Враховуючи зміст статей\~181,\~192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням зміни матеріального становища платника аліментів є зміна доходів, витрат, активів тощо. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (абзац другий частини третьої\~статті 181 СК України). За положеннями\~статті 192 СК України\~зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки\~стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі») (постанова Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13). Звертаючись до суду з позовом про зміну способу стягнення аліментів, позивач посилалась на збільшення витрат на утримання дитини, однак доказів цьому не надала. \~Також позивач не надала суду достатніх доказів, що підтверджують будь-яку зміну фактичних обставин, які є підставою для зміни способу стягнення аліментів, як то матеріального або сімейного стану, або погіршення стану здоров`я платника чи одержувача аліментів. Позивачем не доведено належними доказами, що після ухвалення судового рішення про стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі, у неї чи в відповідача змінилось матеріальне чи сімейне становище або стан здоров`я, виникли інші обставини, які відіграють суттєву роль в її житті, та у відповідності із\~ст.192 Сімейного кодексу України, є підставою для зміни способу стягнення аліментів, визначених рішенням суду. Посилання позивача на те, що вона винаймає квартиру для проживання неї та дитини нічим не підтверджуються, а отже не може бути враховане при ухваленні рішення. Крім того, твердження позивача на те, що дитина відвідує розвиваючі гуртки і секційні заняття для дошкільнят, тому є необхідність у зміні способу стягнення аліментів, суд розцінює критично, оскільки у разі понесення витрат на додаткові заняття дитини, позивач має право звернутися до суду з позовом про стягнення додаткових витрат на дитину. Слід також зазначити, що при зверненні позивача до суду нею не було додано до позовної заяви жодного доказу понесення таких витрат. Таким чином, позивачем не доведено підстав для необхідності зміни способу стягнення аліментів. Відповідно до частини 3\~статті 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною 1\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі\~статтею 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно\~правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства\~суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити,\~із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. На підставі викладеного, враховуючи відсутність доказів, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed