Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-11 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 18.03.2022р. надійшла позовна заява [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в особі законного представника [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно набутого майна. Згідно протоколу автоматизованого розподілу\~судової справи\~між суддями від 18.03.2022р. головуючою у справі визначена суддя Ткаченко Н.В. 22.03.2022р. ухвалою судді Ткаченко Н.В. позовна заява була залишена без руху та позивачам наданий строк для усунення недоліків, 25.03.2022р. недоліки позову усунуті. Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 28.03.2022р. відкрито провадження по справі, розгляд справи призначено в загальному позовному провадженні з проведенням підготовчого засідання (а.с. № 93 т. № 1). Цією ж ухвалою за клопотанням представника позивачів адвоката Павленка А.В. були витребувані докази, а саме від державного нотаріуса Васильківської державної нотаріальної контори Гордієнко І.В. були витребувані матеріали спадкової справи № 161/21, заведеної у зв`язку зі смертю [PERSON] , який помер [INFO] , а від АТ КБ «ПриватБанк» - довідка про розмір сплаченої [PERSON] комісії (винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2.2 договору на виконання п. 7.1 кредитного договору DNDVGK00000416 від 27.04.2007р.). \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Матеріали \~спадкової справи\~ були\~ направлені\~суду 19.04.2022р. (а.с.№ 1-250 т. № 2, а.с.№ 1-22 т.№ 3). 28.04.2022р. на е/пошту суду представник відповідача надіслав розрахунок заборгованості станом на 15.04.2021р. (а.с. № 87, 88-99 т. № 3). В обґрунтування\~позовних вимог\~позивачі посилалися\~на те,\~що вони є дітьми [PERSON] , який помер [INFO] і вони є його спадкоємцями за законом. 27.04.2007р. між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № DNDVGK00000416, п. 7.1., якого передбачена сплата позичальником винагороди за надання\~фінансового інструменту\~у розмірі\~0,20%\~від суми\~виданого кредиту\~щомісяця в\~період сплати\~та винагороди\~за проведення\~додаткового моніторингу\~згідно з\~п.\~6.2\~даного Договору.\~Додатковим договором\~№ 2\~від 28.12.2015р.,\~яким сторони\~домовилися викласти\~п.\~7.1.\~Кредитного договору\~у новій\~редакції,\~також передбачена\~сплата винагороди\~за надання\~фінансового інструменту\~у розмірі\~0,20%\~від суми\~виданого кредиту\~щомісяця в\~Період сплати,\~та винагороди\~за проведення\~додаткового моніторингу,\~згідно з\~п.\~6.2\~даного Договору. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.12.2020р. у справі № 202/3490/18 за позовом [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання пункту кредитного договору недійсним було встановлено, що винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, яка передбачена п. 7.1 Кредитного договору, є платою за послуги, що супроводжують кредит, тому пункт договору, який передбачає її сплату, є нікчемним. Згідно ч. 1 ст. 216, ч. 1, ч. 3 ст. 1212 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Сплачена [PERSON] на підставі нікчемного п. 7.1. Кредитного договору комісія становить 174 383,96 доларів США, і кожен з позивачів, як спадкоємець [PERSON] , має право отримати від АТ КБ «ПриватБанк» по 1/3 від цієї суми. Отже, позивачі, посилаючись на ст.ст. 216, 1212, 1218 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 3 ст. 55\~Закону України «Про банки і банківську діяльність», просили задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача на користь кожного з позивачів по 58\~127,98 доларів США. Відповідач - АТ КБ ПриватБанк» позовні вимоги не визнав. 14.04.2022р. представником відповідача адвокатом Сокуренком Є.С. (діє\~на \~підставі довіреності\~ \~ від\~06.09.2021р.\~ а.с.\~№ 113\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ т.\~№ 1) в порядку\~ст.\~178\~ЦПК України подано відзив на позов (а.с. № 100 112 т. № 1), в якому представник відповідача зазначив, що позивачі не є споживачами банківських послуг, більш того, позивачі не є стороною кредитного договору, тому їх права не могли бути порушені при укладенні кредитного договору. Додатковий договір № 2 від 28.12.2015р. між сторонами не укладався. За кредитним договором мається непогашена прострочена заборгованість, яка складає 910\~336,06 доларів США, тому спадкоємці повинні сплатити заборгованість у повному обсязі. Позивачі у цивільній справі № 201/2056/22 не брали участі у розгляді цивільної справи № 202/3490/18 і щодо них рішенням суду не встановлювалось жодних обставин. В такому випадку обставини повинні встановлюватись на загальних підставах. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.12.2020р. у справі № 202/3490/18 не може вважатись беззаперечним доказом визнання нікчемним (недійсним) п. 7.1.1 кредитного договору в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту, а тому посилання позивачів на нього є помилковим. У разі виникнення спору стосовно набуття майна без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України. Кредитний договір недійсним не визнавався, тому правова підстава для набуття грошових коштів сплачених позичальником банку не скасована та не припинена. Сплата позичальником винагороди (комісії) відбувалась не на виконання п. 7.1., а у відповідності до інших умов кредитного договору. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.12.2020р. у справі № 202/3490/18 в задоволенні позову [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Оскільки позичальника замінили його спадкоємці, тому порядок обчислення та перебігу позовної давності не змінився. Разом з тим, спадкоємці позичальника поряд з правами та обов`язками успадкували також і наслідки пропуску строку позовної давності. Відповідач у відзиві на позов просить суд застосувати до позовних вимог позивачів наслідки пропуску строку позовної давності. У зв`язку з викладеним представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. Крім того, одночасно з подачею відзиву на позов представником позивача подана заява про застосування строку позовної давності (а.с. № 157-159 т. № 1), в якій він зазначав, що строк позовної давності для позивачів сплинув та просив відмовити у позові з цих підстав. Від позивачів 12.05.2022р. в \~порядку \~ст.\~179\~ЦПК України надійшла\~відповідь \~на відзив\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ (а.с.\~№ 100-106\~т.\~№ 3),\~в якій\~останні \~звернули \~увагу,\~що за змістом ч. 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Таким чином, у день відкриття спадщини [INFO] після померлого [PERSON] у позивачів виникло право, що раніше належало їх батькові, а саме отримати від банку отримані банком від їх батька кошти, сплачені ним на виконання нікчемного п. 7.1 Кредитного договору. Позивачі звернулись з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів, отриманих за нікчемним правочином, а згідно ч. 5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Визнання судом недійсним нікчемного п. 7.1 Кредитного договору законодавством не вимагається, оскільки недійсність (нікчемність) цього пункту випливає безпосередньо з приписів законодавства. Виконання або\~не виконання\~позивачами вимог\~банку щодо\~заборгованості не\~стосується \~їх позовних\~вимог.\~Твердження відповідача,\~що договірний\~характер правовідносин\~виключає \~можливість \~застосування судом\~положень \~ч.\~1\~ст.\~1212\~ЦК України,\~у тому\~числі \~й щодо\~зобов`язання повернути\~майно потерпілому\~ є\~безпідставними,\~оскільки у відповідності до ч. 3 ст.1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Згідно чинного законодавства початок перебігу позовної давності нерозривно пов`язаний з моментом виникнення охоронюваного законом права чи інтересу особи, і сплив позовної давності розпочинається лише після того, як таке право чи інтерес у особи виникли. До смерті їх батька ( [INFO] ) у позивачів були відсутні права щодо спадщини і лише після відкриття спадщини такі права виникли і відповідно виникло право на звернення з позовом до суду. Від представника відповідача - адвоката Сокуренка Є.С. 18.05.2022р. в порядку ст. 180 ЦПК України надійшли заперечення на відповідь на відзив (а.с. № 127-134 т. № 3), які за змістом не змінили позицію відповідача до позовних вимог та позицію щодо пропуску позивачами строку позовної давності. Також, представником відповідачів адвокатом Серьогіним В.І. (діє\~на підставі\~ордеру \~від 06.09.2021р.\~ а.с.\~№ 113\~ т.\~№ 1) подані письмові пояснення по справі (а.с. № 141-143 т. № 3), де останній зауважував, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.06.2019р. у справі № 916/3156/17 відступила від правових висновків, викладених в інших судових рішеннях в частині можливості встановлення судовим рішенням нікчемності правочину, зазначивши що це не є способом захисту прав та інтересів, установлених законом. Водночас, Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок, що належним способом захисту є позов про застосування наслідків нікчемного правочину, і в такому разі суд, який розглядає такий позов зобов`язаний перевірити відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення підтвердити чи спростувати обставину нікчемності правочину. Підготовче засідання у справі у відповідності до ст. 197 та п.3 ч. ст. 200 ЦПК України проведено 08.06.2022р. (а.с. № 160 т. № 3). \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~В судовому засіданні 12.07.2022р. представники трьох позивачів адвокати Серьогін В.І., Павленко А.В. та Ненахов Т.В. позовні вимоги підтримали, наполягали на їх повному задоволенні. Представник відповідача адвокат Сокуренко Є.С. просив відмовити в задоволенні позову. Суд, вивчивши матеріали справи, зміст заперечень стосовно позовних вимог, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення стосовно них, об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 27.04.2007р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» (надалі Банк), та [PERSON] (надалі - Позичальник) був укладений Кредитний договір № DNDVGK00000416, у відповідності до п. 1.1. якого, Банк зобов`язується надати Позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п. 7.1. цього Договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим Договором, зазначені у розділі 7 Договору. Згідно п. 7.5. Кредитного договору місце укладення цього Договору: Дніпропетровське регіональне управління КБ «ПриватБанк», Дніпропетровськ, вул. Рогальова, буд. 12. У відповідності до п. 7.1. Кредитного договору Банк зобов`язується надати Позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 27.04.2007р. по 27.04.2027р. включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії (далі Кредит) у розмірі 827\~197,00 доларів США на наступні цілі: 751\~655,00 доларів США на купівлю нерухомості та будівництво, а також на сплату страхових платежів в сумі 75\~542,00 доларів США у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,98% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в Період сплати та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 6.2 даного Договору. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в Період сплати Позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 9 739,54 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. Згідно п. 6.2 даного Договору при невиконанні Позичальником умов, передбачених п. 2.2.11 Договору, Банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. 28.12.2015р. між [PERSON] та відповідачем був укладений Додатковий договір № 2 до вказаного кредитного договору, згідно з яким сторони домовилися викласти п. 7.1 Кредитного договору у новій редакції, а саме: «Банк зобов`язується надати Позичальникові кредитні кошти зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,98% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в Період сплати, та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 6.2 даного Договору». Представник відповідача у відзиві на позов заперечував укладення [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» Додаткового договору № 2 від 28.12.2015р. до Кредитного договору № DNDVGK00000416 від 27.04.2007р., у зв`язку з чим у судовому засіданні адвокатом Серьогіним В.І. було надано та судом досліджено оригінал вказаного Додаткового договору № 2 від 28.12.2015р. (а.с.№ 33 т.№1). \~ \~ \~ \~09.03.2022р. позивачі звернулись до АТ КБ «ПриватБанк» з вимогами про сплату у семиденний строк від дня пред`явлення цих вимог кожному з них по 58 127,98 доларів США, які були отримані відповідачем 09.03.2022р., обґрунтувавши їх нікчемністю положень п. 7.1. Кредитного договору № DNDVGK00000416 від 27.04.2007р., на виконання яких їх батьком [PERSON] були сплачені банку кошти на загальну суму 174 383,96 доларів США. Вказані вимоги були залишені відповідачем без задоволення. \~ \~ \~ \~Статтею 1054\~ЦК України\~визначено,\~що за\~кредитним договором\~банк або\~інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. \~ \~У відповідності\~до ч.\~4\~ст.\~11\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів»\~в редакції,\~ чинній\~на час\~укладення спірного Кредитного\~договору,\~ споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність визначено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. \~ \~ \~ \~Пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~постановою правління Національного банку України від 10.05.2007р. № 168, встановлено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). \~ \~ \~ \~Верховний Суд у складі Об`єднаної палати КЦС в постанові від 09.12.2019р. у справі № 524/5152/15-ц сформулював наступний висновок про застосування норми права: «Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~ є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Згідно з абзацем другим частини четвертої\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~ споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною першою, другою\~статті 228 ЦК України\~передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Положення спірного кредитного договору\~№ PLRPGK0000000002\~\~від 28.05.2008р. про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі\~є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою\~статті 55\~Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~постановою правління Національного банку України від 10.05.2007р. № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача,\~як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок». В іншій постанові від 19.08.2020р. у справі № 641/11984/15-ц за позовом про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки Верховний Суд висловив наступний правовий висновок: «Пунктом 7.1 кредитного договору передбачено сплата винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати. Таким чином, зазначена винагорода є платою за послуги, що супроводжують кредит, тому пункти договору, які передбачають її сплату, є нікчемними». Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.06.2019р. у справі № 916/3156/17 дійшла таких висновків: «Такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. \~Водночас, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Тому Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновками, викладеними в постановах КЦС у складі Верховного Суду від 21.11.2018р. у справі № 577/5321/17, від 03.10.2018р. у справі № 369/2770/16-ц, від 07.11.2018р. у справі № 357/3394/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016р. у справі № 6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину. У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від правових висновків КЦС у складі Верховного Суду та Верховного Суду України у цій частині. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». \~ \~ \~ \~Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. \~ \~ \~ \~Згідно ч. 5 ст.216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. \~ \~ \~ \~Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. \~ \~ \~ \~Згідно ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. \~ \~ \~ \~Пленум Верховного\~Суду України\~в п.\~4,\~п.\~5,\~п.\~10\~Постанови від\~06.11.2009р.\~№ 9\~«Про судову\~практику розгляду\~цивільних справ\~про визнання\~правочинів недійсними\~звернув увагу\~на наступне: «Судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України України тощо).\~ Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим, вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. \~ \~ \~ \~Частиною 1\~ст.\~1216,\~ч.\~1\~ст.\~1217\~ ЦК\~України визначено,\~що спадкуванням\~є перехід\~прав та\~обов`язків\~(спадщини)\~від фізичної\~особи,\~яка померла\~(спадкодавця),\~до інших\~осіб (спадкоємців).\~ Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч.1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. \~ \~ \~ \~У відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 1220, ч. 3 ст. 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. \~ \~ \~ \~Частиною 1\~ст.\~1267\~ЦК України\~ встановлено,\~що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. \~ \~ \~ \~У відповідності до ст. 256, ст. 257 ЦК України позовна давність\~-\~це строк,\~ у\~ межах\~ якого\~ особа\~ може\~звернутися до\~суду з\~вимогою про\~захист свого\~цивільного права\~або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. \~ \~ \~ \~Згідно ч. 1., ч. 3, ч. 4 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. Верховний Суд у Постанові від 04.06.2020р. у справі № 308/3607/16-ц висловив наступну правову позицію: «Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перевіряючи дотримання позивачем строку позовної давності, суд першої інстанції, з висновками, якими погодився апеляційний суд, встановив, що позивач при зверненні до суду з позовом про визнання оспорюваного іпотечного договору недійсним такий строк пропустила, оскільки не довела суду, що вона не знала і не могла знати про порушення її прав, оскільки 31.03.2008р. між ВАТ «Електрон банк», [PERSON] , та [PERSON] було укладено договір поруки у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 31.03.2008р. № KF 48156, що свідчить про той факт, що [PERSON] була обізнана зі змістом вказаного кредитного договору. Разом з тим, слід зазначити суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, не звернули уваги на те, що у [PERSON] станом на 31.03.2008р. не було жодних прав на нерухоме майно, яке стало предметом іпотеки, тому на той час вона не мала й права на оскарження оспорюваного договору іпотеки. Слід зазначити, що права та інтереси на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за оспорюваним договором іпотеки виникло у позивача саме з 23.03.2013р. з огляду на таке. Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Таким чином, у [PERSON] виникло право власності на нерухоме майно, яке є предметом оспорюваного договору іпотеки з часу відкриття спадщини, а саме з 23.03.2013р., тому саме з цього часу позивач могла довідатися про порушення свого права». \~ \~ \~ \~В постанові від 22.05.2019р. у справі № 310/7353/13-ц Верховний Суд висловив наступну правову позицію: «Згідно з частиною першою статті 261\~ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до статті 257\~ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Оцінюючи доводи касаційної скарги щодо застосування позовної давності до спірних правовідносин, Верховний Суд врахував, що право у позивача на пред`явлення позову відповідно до правил статті 225\~ ЦК\~України виникло після смерті його матері, оскільки до моменту смерті право на позов мала сама [PERSON]». Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 30.11.2011р. зазначив, що «відповідно ч. 4 ст. 261\~ЦК України - у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. Положення даної статті є додатковою гарантією охорони прав неповнолітніх дітей, в тому числі якщо вони є спадкоємцями. Отже, строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом для сторони ще не розпочався, оскільки на момент розгляду справи спадкоємець, [PERSON] є неповнолітнім». Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивачів грошових коштів на загальну суму 174 383,96 доларів США обґрунтовані тим, що ці кошти були сплачені [PERSON] , спадкоємцями якого є позивачі, у якості винагороди за надання фінансового інструменту, на виконання п. 7.1. Кредитного договору від 27.04.2007р. № DNDVGK00000416, який, на думку позивачів, в цій частині є нікчемним. Суд погоджується з вказаними доводами позивачів з огляду на наступне. Пунктом 7.1. спірного Кредитного договору сплата Позичальником Банку винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в Період сплати та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 6.2 даного Договору. Додатковим договором № 2 від 28.12.2015р., яким п. 7.1 Кредитного договору викладено у новій редакції також передбачена сплата Позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в Період сплати, та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 6.2 даного Договору». Проте, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Згідно з абз. 2 ч. 4\~ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»,\~в редакції,\~ чинній\~на час\~укладення спірного Кредитного договору, споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною першою, другою\~ст. 228 ЦК України\~передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Положення спірного кредитного договору\~№ DNDVGK00000416 від 27.04.2007р. в частині сплати позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в Період сплати та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 6.2 цього Договору. є нікчемними, оскільки вказані платежі\~є платою, встановлення якої було прямо заборонено ч. 3\~ст. 55\~Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~і п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~постановою правління Національного банку України від 10.05.2007р. № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача,\~як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати КЦС від 09.12.2019р. у справі № 524/5152/15-ц, який враховано судом. За таких обставин п. 7.1. Кредитного договору від 27.04.2007р. № DNDVGK00000416 в частині сплати Позичальником Банку винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в Період сплати та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 6.2 даного Договору, є нікчемними. Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором № DNDVGK00000416 від 27.04.2007р., складеному АТ\~КБ «ПриватБанк» станом на 21.08.2020р., в ньому містяться графи «Комісія нарахована» та «Сплачено комісії», в яких відображені нараховані банком та сплачені позичальником [PERSON] суми комісії. З вказаного\~розрахунку (графа\~«Комісія нарахована»)\~вбачається,\~що банком,\~починаючи \~з 21.05.2007р.,\~щомісяця нараховувалась\~комісія у\~фіксованій сумі\~1\~503,31\~доларів США,\~а оплата\~позичальником [PERSON] \~(графа\~«Сплачено комісії»)\~здійснювалась,\~починаючи \~з 21.05.2007р.\~ \~по 21.08.2016р.,\~щомісяця у\~ сумі\~ 1\~503,31\~доларів США,\~і загальна\~ \~сума комісії,\~сплачена позичальником\~ [PERSON] \~складає 174 383,96 доларів США (а.с.№ 51-60 т.№1). При цьому, з огляду на те, що у п. 7.1 Кредитного договору визначено, що Банк зобов`язується надати Позичальникові кредитні кошти у розмірі 827\~197 доларів США, з яких 751\~655 доларів США на купівлю нерухомості та будівництво, а 75\~542,00 доларів США на сплату страхових платежів, то фактична сума кредиту, яка отримана Позичальником, складає 751\~655 доларів США, а винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця становить 1 503,31 доларів США (751\~655 доларів США х 0,20%), що відповідає розміру платежів, зазначених в графі «Комісія нарахована» розрахунку заборгованості за Кредитним договором № DNDVGK00000416 від 27.04.2007р., наданому відповідачем. Вказані обставини дозволяють дійти висновку, що у період з 21.05.2007р. по 21.08.2016р. на виконання п. 7.1. Кредитного договору № DNDVGK00000416 від 27.04.2007р. [PERSON] була сплачена ЗАТ КБ «ПриватБанк» винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця, що становить 1 503,31 доларів США щомісяця, на загальну суму 174 383,96 доларів США. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 17.04.2021р., виданому Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с.№34 т.№1). Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 5/2021, наданої Васильківською державною нотаріальною конторою, спадкоємцями за законом після померлого [PERSON] є його дочка [PERSON] , [INFO] , його син - [PERSON] , [INFO] та його син - [PERSON] , [INFO] (а.с.№2-250 т.№2, а.с.№ 1-82 т.№ 3). На підставі\~приписів ч.1 ст. 1218 ч. 1, ч. 2 ст. 1220, ч. 3 ст. 1223, ч. 1 ст. 1267 ЦК України з дня смерті спадкодавця [PERSON] та відкриття спадщини до його спадкоємців, які є позивачами у цій справі, перейшли у рівних частках усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, у тому числі права щодо застосування наслідків недійсності нікчемних положень п. 7.1 Кредитного договору щодо винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту. Суд оцінює критично заперечення представника відповідача стосовно того, що оскільки позивачі не є споживачами банківських послуг, їх права, як споживачів, не порушені, вони не є стороною кредитного договору, а тому їх права не могли бути порушені при укладені кредитного договору. Згідно ч. 5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Як вбачається з матеріалів справи, Кредитний договір № DNDVGK00000416 від 27.04.2007р. був укладений з відповідачем їх батьком [PERSON] , і після його смерті та відкриття спадщини до позивачів у відповідності до ч. 1 ст. 1216, ч. 1 ст. 1218 ЦК України перейшли усі права та обов`язки спадкодавця, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, у тому числі за спірним кредитним договором. Щодо заперечень\~представника \~відповідача стосовно\~того,\~що рішенням Індустріального районного\~суду м.\~Дніпропетровська від 21.12.2020р. у справі № 202/3490/18 не спростовано презумпцію правомірності правочину, оскільки у задоволені позовних вимог про визнання недійсним п. 7.1. Кредитного договору\~№ DNDVGK00000416\~від 27.04.2007р. було відмовлено, то суд вважає його необґрунтованим з огляду на наступне. Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. За таких\~обставин,\~доводи відповідача\~про те,\~що рішенням\~Індустріального районного\~суду м.\~Дніпропетровська від\~21.12.2020р.\~у справі\~№ 202/3490/18\~(а.с.№122-126\~т.№3) у задоволені позовних вимог про визнання недійсним п. 7.1. спірного Кредитного договору було відмовлено і тому не було спростовано презумпцію правомірності правочину є необґрунтованим, оскільки недійсність (нікчемність) цього пункту випливає безпосередньо з приписів законодавства. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019р. у справі № 916/3156/17, який враховано судом. Представник відповідача у відзиві на позов зазначає, що договірний характер правовідносин виключає можливість застосування судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому, та зауважує, що якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття майна, ст.1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку, зокрема, визнана недійсною, оскільки кредитний договір судом недійсним не визнавався, тому правова підстава для набуття грошових коштів, сплачених позичальником банку, не скасована, отже сплата позичальником винагороди (комісії) на підставі дійсного договору є правомірною підставою набуття майна (отримання грошей). Вказані твердження\~відповідача \~суд вважає\~ необґрунтованими, оскільки п. 7.1. Кредитного договору в частині сплати Позичальником Банку винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 6.2 даного Договору, є нікчемним, а у відповідності до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У відповідності до ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. \~ \~ \~ \~Твердження представника відповідача, що сплата позичальником та зарахування банком винагороди (комісії) відбувалась не на виконання п. 7.1. кредитного договору, а у відповідності до інших умов кредитного договору спростовуються матеріалами справи, оскільки згідно п. 1.1. Кредитного договору строк, вид кредиту, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим Договором зазначені у розділі 7 Договору. В свою чергу п. 7.1 розділу 7 Кредитного договору визначено, що Банк зобов`язується надати Позичальнику кредитні кошти зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,98% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 6.2 даного Договору. Посилання представника відповідача на наявність непогашеної простроченої заборгованості за кредитним договором судом не враховуються, оскільки наявність такої заборгованості не є предметом розгляду у цій справі. З зустрічним позовом про стягнення простроченої заборгованості за кредитним договором відповідач не звертався. \~ \~ \~ \~За таких обставин позовні вимоги про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь кожного з позивачів по 58\~127,98 доларів США на загальну суму 174 383,96 доларів США, сплачених [PERSON] на виконання нікчемних положень п. 7.1 Кредитного договору № DNDVGK00000416 від 27.04.2007р. в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, є законними та обґрунтованими. Стосовно заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає, що ця заява не підлягає задоволенню з \~огляду на\~те,\~що відповідно\~до ст.\~257,\~ч.\~1\~ст.\~261\~ЦК України\~перебіг \~загальної позовної\~давності тривалістю\~у \~три \~роки \~починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Зміст наведених правових приписів вказує на те, що початок перебігу позовної давності нерозривно пов`язаний з моментом виникнення охоронюваного законом права чи інтересу особи, і сплив позовної давності розпочинається лише після того, як таке право чи інтерес у особи виникли. \~ \~ \~ \~Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Таким чином, у позивачів виникли права на грошові кошти, сплачені спадкодавцем [PERSON] у якості винагороди за надання фінансового інструменту на виконання п. 7.1 Кредитного договору, з часу\~ відкриття\~спадщини,\~а саме\~з 15.04.2021р., тому саме з цього часу у позивачів виникло право на звернення з позовом до суду та з цього часу розпочався перебіг позовної давності. Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 04.06.2020р. по справі № 308/3607/16-ц та в постанові від 22.05.2019р. у справі № 310/7353/13-ц, які враховані судом. Приписи ч. 3 ст. 261 ЦК України, у відповідності з якими перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання, стосуються самих виконавців нікчемного правочину і не стосуються позивачів, оскільки на час виконання п.7.1. Кредитного договору у них не було жодних прав за цим договором. \~ \~ \~ \~Відповідно ч. 4 ст. 261 ЦК України - у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. Положення даної статті є додатковою гарантією охорони прав неповнолітніх дітей, в тому числі якщо вони є спадкоємцями. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] народився [INFO] , тобто \~на \~момент відкриття спадщини після померлого [INFO] \~батька, він був неповнолітнім. [INFO] \~ [PERSON] \~досяг повноліття,\~і з\~ цього\~моменту розпочався\~ трирічний\~строк \~позовної давності\~для звернення\~з цим\~позовом,\~з яким\~ він\~ звернувся\~ 18.03.2022р. Підводячи підсумок вищевикладеному, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦК України та приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволено в повному обсязі, з відповідача на користь позивачів [PERSON] та [PERSON] , а також на користь законного представника малолітнього позивача [PERSON] - [PERSON] слід стягнути судові витрати по справі по оплаті судового збору у розмірі 4\~135 грн. (на користь кожного з них). \~ \~ На\~підставі \~викладеного,\~

Outcome: approved