Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-31 00:00:00

26 липня 2022 року [PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій просить встановити факт смерті свого сина [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Новомосковська, який загинув [INFO] у місті Маріуполь Донецької області, отримавши кульове поранення внаслідок бойових дій. В обґрунтування своєї заяви [PERSON] зазначає, що являється матір`ю [PERSON] , [INFO] , який проходив військову службу за контрактом у військовій частині [NUMBER]. З 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, згідно Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64, в Україні введено воєнний стан, чоловік заявниці виконував бойові завдання в м.Маріуполь Донецької області. 08 квітня 2022 року заявник отримала сповіщення про те, що її син [PERSON] загинув [INFO] в м.Маріуполь Донецької області, в бою за Батьківщину, виявивши стійкість та мужність. З телефонної розмови з командиром військової частини заявниці стало відомо, що її син отримав вогнепальне кульове поранення, що призвело до його загибелі. Заявниця звернулася до органу реєстрації актів цивільного стану, з метою реєстрації смерті свого чоловіка, однак отримала усну відповідь про відсутність підстав для проведення державної реєстрації смерті, відповідно до діючого законодавства, з цим питанням їй запропоновано звернутися до суду. Крім того, 10 червня 2022 року Новомосковським районним управлінням поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області розпочате кримінальне провадження, яке внесене до ЄРДР за № 12022041350000504, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 110 КК України. Оскільки смерть сина відбулася на території міста Маріуполь Донецької області, родичі загиблого не мають можливості встановити місце знаходження тіла загиблого [PERSON] , отримати лікарське свідоцтво про його смерть, та в подальшому здійснити державну реєстрацію смерті у відповідному відділі РАЦСу. Рішення суду про встановлення факту смерті [PERSON] необхідне заявниці для проведення державної реєстрації смерті сина та отримання свідоцтва про смерть. Ухвалою суду від 28 липня 2022 року у справі відкрите провадження, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник заявника підтримав подану заяву, просить задовольнити у повному обсязі. Представник Новомосковського районного територіальний центру комплектування та соціальної підтримки Дніпропетровській області Савчук О.Р. надав пояснення про те, що до компетенції їх установи, відповідно до Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 26.05.2014 року № 333, входить сповіщення родичів про загибель військовослужбовця, що і було вчинено ними (сповіщення № 23). Представник заінтересованої особи - Новомосковського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Новомосковському районі Дніпропетровської області Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Дніпро), в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома, однак його неявка не перешкоджає розгляду справи. Суд, розглянувши подані заявником матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку про необхідність задоволення заяви [PERSON] , виходячи з наступного. 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан на території України. Місто Маріуполь Донецької області є містом, де станом на 28 березня 2022 року тривали бойові дії, на даний час всі державні органи не здійснюють своїх повноважень, внаслідок чого отримати свідоцтво про смерть встановленого законодавством зразка не має можливості. Згідно із ч. 2 ст. 317 ЦПК України справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. У відповідності до ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника Заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. (ч.1). Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду (ч.2). Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню (ч.4). Судом встановлено, що [PERSON] являється матір`ю [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Новомосковська Дніпропетровської області, про що свідчать: -свідоцтво про народження [PERSON] , [INFO] , уродженця м.Новомосковська Дніпропетровської області, який народився у подружжі [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8); -свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , у відповідності до якого [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, внаслідок чого заявниці було присвоєно прізвище [PERSON] (а.с. 9); -свідоцтво про шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , внаслідок чого прізвище чоловікові було присвоєно [PERSON] (а.с. 10). Суду надано копію сповіщення № 23 від 08.04.2022 року, у відповідності до якого Новомосковський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки в Дніпропетровській області повідомив [PERSON] про те, що її син - матрос [PERSON] загинув [INFO] в м.Маріуполь Донецької області в бою за Батьківщину, виявивши стійкість та мужність (а.с. 6). Також суду надано витяг з наказу командира військової частини [NUMBER] від 21.05.2021 року за № 78-РС, у відповідності до якого зі [PERSON] укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України (а.с. 7). При цьому військова частини [NUMBER] на адресу Запорізького ОТЦК та СП Запорізької області направила сповіщення № 23, у відповідності до якого командир військової частини просив сповістити [PERSON] про те, що її чоловік, матрос [PERSON] , [INFO] , героїчно загинув під час бою з російськими окупантами [INFO] в м. Маріуполь Донецької області. За заявою батька загиблого [PERSON] до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022041350000504 від 10.06.2022 року внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 110 КК України (а.с. 11). Суду доведено неможливість отримання заявницею тіла загиблого, неможливість на даний час отримання лікарського свідоцтва про смерть та встановлення причин смерті, а відповідно і неможливість державної реєстрацію смерті у відповідному відділі РАЦСу. Оцінюючи зазначені документи про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядок, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до п.5 ч.2 України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Законом України від 21 квітня 2022 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України» було внесено зміни до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Зокрема, згідно із п.7 ст.1(1) Закону, тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації. Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 14 травня 2022 року №92 було внесено зміни до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022 року №75 та затверджено перелік територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових дій) або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 12 травня 2022 року. Так, зокрема, до вказаного переліку належить м.Маріуполь Донецької області. Таким чином, зазначене місце смерті сина заявниці є тимчасово окупованою територією України. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18 грудня 1996, параграф 45), ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016, §142). Таким чином, сформульовані в рішеннях Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території істотно обмежені. Порядок встановлення факту смерті та її причин, встановлений Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та Інструкцією щодо заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть (форма № 1 Об/о), затвердженою наказом МОЗ України від 08 серпня 2006 року № 545. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону, державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті за заявою, поданою у строки, визначені частиною другою цієї статті, та до закінчення одного року з дня настання смерті, проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання (ч. З ст. 17 Закону). Згідно з абзацом першим п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. У відповідності з ч. ч. 3, 4 ст. 49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов`язковою. Відомості про смерть особи підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органами державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстав у своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Подані заявницею письмові докази, у сукупності з поясненнями сторін, беззаперечно доводять суду факт смерті [PERSON] , [INFO] , [INFO] в м.Маріуполі Донецької області. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved