Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-18 00:00:00

07 грудня 2021 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Припинити право власності [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на квартири [ADDRESS] в цілому. Припинити право власності [PERSON] на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на кваритиру [ADDRESS] в цілому. Свої вимоги мотивувала тим, що вона та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2021 року було розірвано. Позивач вказує на те, що в період перебування у шлюбі ними було придбано за спільні кошти нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] , яка в цілому складається з однієї кімнати, загальною площею 30,0 кв.м., в тому числі житловою - 17,6 кв.м, що належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу АЕВ №114301. Квартира [ADDRESS] , яка належить [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному на праві спільної часткової власності, що в цілому складається з двох житлових кімнат житловою площею 47,5 кв.м., загальною площею 119,1 кв.м. Позивач стверджує, що вона та її чоловік не можуть дійти згоди щодо розподілу майна, тому позивач змушена звернутись до суду з даним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Маломуж А.І., яка ухвалою від 14.12.2021 року відкрила провадження у справі та призначила підготовче судове засідання. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Маломуж А.І. від 04.02.2022 року було витребувано із КП «БТІ ОМР» належним чином завірену копію інвентаризаційної справи на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Однак, у зв`язку з тим, що головуючий по справі суддя Маломуж А.І. перебуває у тривалій відпустці, з метою недопущення перевищення строків розгляду справи, справу було передано для нового автоматизованого розподілу. Згідно повторного автоматизованого розподілу справу передано судді Куриленко О.М., яка ухвалою від 08.06.2022 року прийняла до свого провадження цивільну справув та призначила підготовче судове засідання. В подальшому, ухвалою суду від 05.07.2022 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв та клопотань про відкладення слухання справи від нього до суду не надходило. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який сповіщений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 03 вересня 1999 року Відділом реєстрації актів цивільного стану виконкому Київської рай адміністрації виконкому Одеської міської ради було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що в книзі реєстрації шлюбів було зроблено актовий запис № 576, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2021 року, справа № 947/15967/21, шлюб між сторонами було розірвано. Під час перебування у шлюбі сторонами було набуте нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] , яка в цілому складається з однієї кімнати, загальною площею 30,0 кв.м., в тому числі житловою - 17,6 кв.м, що належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу АЕВ №114301. Квартира [ADDRESS] , яка належить [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному на праві спільної часткової власності, що в цілому складається з двох житлових кімнат житловою площею 47,5 кв.м., загальною площею 119,1 кв.м. 19.07.2001 року Одеське міське бюро технічної інвентаризації на підставі договору купівлі-продажу від 13 липня 2001 року зареєструвало право приватної власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] . Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 297985691, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано в рівних частках, по Ѕ кожному, за відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] . Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку . Відповідно до чинного законодавства, загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об`єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин. Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише дружини, це ще не означає, що вона є одноосібним власником майна. Об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Річ це об`єкт матеріального світу, саме предмети якого є об`єктом права власності. Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України. Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання. Ст. 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна. Поділ всього майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, або лише певної речі, означає припинення щодо нього режиму об`єкта права спільної сумісної власності. При визначені розміру часток майна дружини та чоловіка суд керується ст. 70 СК України, відповідно до положень якої у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 1 статті 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя № 11 від 21.12.2007р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що майно, яке придбано за час шлюбу, а саме: квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] - є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Відповідно ст.ст. 355 ч.1, 356 ч.1 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до п.25\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. 4, 5\~ст. 71 СК\~щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до ч.ч.4,5\~ст.71 СК України\~присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав передбачених\~ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким способом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Вирішуючи справу по суті, суд не відступає від засади рівності часток подружжя, оскільки матеріали справи не містять жодних відповідних доказів для зменшення частки будь-кого з подружжя та доказів згоди компенсації будь-якого з них. Разом з тим, в судовому засіданні були оглянуті матеріали цивільної справи № 947/38722/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. В матеріалах вказаної справи містяться пояснення [PERSON] з приводу розірвання шлюбу та розподілу спільного майна, в яких він вказує на те, що реалізувати своє право на розподіл майна через нотаріуса у нього немає можливості, оскільки він навідується до Одеси на короткий термін, та не заперечує проти розподілу майна, а саме, на умовах: - припинення права власності [PERSON] на Ѕ частини квартири [ADDRESS] . - визнання за [PERSON] права власності на квартиру за [ADDRESS] . - припинення права власності [PERSON] на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . - визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] в цілому. Як зазначив Верховний Суд України, розглядаючи справу №6-1943цс16 (постанова від 23 листопада 2016 року), аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 13 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Тому суд, виходячи з наведених вимог закону та

Outcome: approved