Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову, застосованих у виді накладення арешту на квартиру [ADDRESS] та на частину квартири [ADDRESS] , на підставі ухвали Ленінського районного суду м.Вінниці від 12.12.2002 року. Позов мотивовано тим, що ухвалою Ленінського районного суду м.Вінниці від 12.12.2002 року в межах розгляду цивільної справи №2-484/03 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про спростування відомостей, що не відповідають дійсності, було забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] та на частину квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . Наразі єдиним власником квартири [ADDRESS] є позивач. В лютому 2022 року їй стало відомо про існування арешту на квартиру, накладеного 23.12.2002 року Першою вінницькою державною нотаріальною конторою на підставі ухвали Ленінського районного суду м.Вінниці від 12.12.2002 року. На даний час відпали підстави, за наявності яких було вжито заходи забезпечення позову. Позивач вважає, що існування арешту порушує її права як власника, що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04.07.2022 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, роз`яснено учасникам справи право на подання заяв по суті спору у визначені ухвалою суду строки. (а.с. 28). Відповідач відзив на позовну заяву не подав, 15.07.2022 року від відповідача [PERSON] надійшла до суду заява, в якій він проти задоволення позовних вимог не заперечив. Відповідно до ч.4\~ст. 206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, враховуючи визнання відповідачем позову, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що ухвалою Ленінського районного суду м.Вінниці від 12.12.2002 року в межах розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про спростування відомостей, що не відповідають дійсності, було забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] та на частину квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] (а.с.16). На підставі зазначеної ухвали Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 23.12.2002 року за реєстром №10-496 накладено заборону на частину квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] (а.с.14). Наразі [PERSON] », « [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.12.1993 року, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради народних депутатів, договору купівлі-продажу частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького МНО Рудиком В.В. 24.04.2007 року за реєстром №4125, договору купівлі-продажу частки квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького МНО Рудиком В.В. 01.05.2009 року за реєстром №2241, є власником квартири [ADDRESS] (а.с.5-11,18). [PERSON] помер [INFO] . (а.с.17). Існування арешту,\~накладеного на\~частину квартири\~ [ADDRESS] ,\~порушує права\~позивача [PERSON] \~як власника\~цієї квартири. В позасудовому порядку захистити свої права позивач не в змозі. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого права та інтересу. Відповідно до ст.317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006 року здійснено тлумачення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, де сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" АБО "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Також, аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі № 44277/98 "Стреч проти Сполученого Королівства" від 24.04.2003 року. Таким чином, існування арешту, накладеного на квартиру позивача, порушує її права, як власника квартири, оскільки вона позбавлена можливості розпорядитися належним їй майном (квартирою) через існуючий арешт, який в юридичному аспекті не має до неї жодного стосунку. Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що цивільне право [PERSON] на володіння, користування та розпорядження квартирою [ADDRESS] , підлягає захисту, шляхом звільнення її квартири з під арешту, що накладеного ухвалою суду від 12.12.2002 року, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Разом з тим суду не представлено жодних доказів, згідно яких позивачу [PERSON] належить ще й інша нерухомість, а саме квартира [ADDRESS] , на яку оскаржуваною ухвалою також накладено арешт. З огляду на викладене за позовом [PERSON] арешт підлягає зняттю виключно з квартири (її частини), що належить їй на праві власності (квартира [ADDRESS] ), а тому в частині вимог про зняття арешту з квартири [ADDRESS] позов до задоволення не підлягає. Питання розподілу судових витрат суд не вирішує, оскільки позивач просила судові витрати залишити за нею. На підставі викладеного,

Outcome: partial