Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-17 00:00:00

Представник позивачів адвокат Безуханич Анастасія Василівна, що діє в інтересах [PERSON] та [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить: визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивували тим, що 04.08.2017 між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Балаж М.В. У вказаній квартирі зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , проте такі фактично не проживають у вищевказаній квартирі з 05.08.2017. Оскільки розрахунок експлуатаційних платежів і платежів за надання комунальних послуг здійснюється виходячи з кількості зареєстрованих за адресою житлового приміщення, це створює перешкоди для позивачів у користуванні цією житловою площею. Відповідачі виселились з вказаної квартири добровільно, після виселення з житла з реєстрації за вказаною адресою не знялись, чим порушують права та законні інтереси позивачів, зокрема, відповідачами створені власникам нерухомого майна перешкоди у здійсненні права користування, розпорядження майном, а тому вони підлягають захисту. Ухвалою суду від 07.04.2022 було відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Позивачі та їх представник в судове засідання не з`явились, представник позивачів подав до суду заяву згідно якої просив розглянути справу без його участі та участі позивачів. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, зокрема, за зареєстрованою адресою місця проживання шляхом надіслання судових повісток про виклик, проте, такі повернулись у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Відзив відповідачем до суду подано не було. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, зокрема, за зареєстрованою адресою місця проживання шляхом надіслання судових повісток про виклик, проте, такі повернулись у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Відзив відповідачем до суду подано не було. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Відділу реєстрації місця проживання Ужгородської міської ради не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. На підставі ст. 280, ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає можливим провести заочний розгляд справи без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу №1252 від 04.08.2017, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Балаж М.В., укладеного між [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якого було передано у власність [PERSON] та [PERSON] по Ѕ (одній другій) частині квартиру під [ADDRESS] . Як випливає з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS] належить на праві власності по Ѕ (одній другій) частині [PERSON] та [PERSON] . Згідно довідки, виданої головою ОСББ «Дружба» по вул.\~Висока, 10 [PERSON] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] , у квартирі [ADDRESS] не проживають з 5 серпня 2017 року. З Акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 29.11.2021 встановлено, що за адресою [ADDRESS] не проживають [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) починаючи з 05.08.2017. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статтею\~150\~Житлового кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (далі ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Така позиція висвітлена в постанові Верховного Суду України у справі №6-709цс16 від 16.11.2016. Статтею 317 ЦК України визначено зміст права власності, а саме, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, закріплений у ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ст. ст. 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, оцінивши належність та допустимість доказів, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, враховуючи, що відповідач по подав відзиву на позов, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд встановив, що відповідачі за місцем своєї реєстрації не проживають з 2017 року, поважних причин відсутності за місцем реєстрації судом в ході розгляду справи не встановлено, а тому відповідач втратив право користування житловим приміщенням квартирою під [ADDRESS] . Відповідачі не є власниками будинку, тому їхні права не є похідними від права власності. З огляду на наведене, позовна вимога щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Щодо вимоги про зняття з реєстраційного обліку, то суд вважає таку необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням є підставою для зняття її з реєстраційного обліку та є обов`язковим для виконання відповідними органами, уповноваженими на зняття такої особи з реєстраційного обліку. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на наведене, з відповідачів солідарно підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачами при поданні позову до суду.

Outcome: approved