Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-07 00:00:00

Позивачка звернулася з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позивачка обґрунтовує свою позицію тим, що вона є власницею квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 23 червня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу Київської області, зареєстрованого в реєстрі № 2656, Витягом з Державного реєстру правочинів, № 2544871 від 23.06.2006 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації від 19.07.2006 року. Відповідач, зареєстрований у вказаній квартирі з 2019 року, що доводиться відповідною відміткою у будинковій книзі. Проте відповідач у квартирі фактично не проживає за місцем реєстрації з 2019 року. Дана обставина порушує права позивача, оскільки факт реєстрації у квартирі впливає на розмір комунальних платежів, нарахування субсидії, а також може стати суттєвою перешкодою продажу позивачем зазначеної квартири. Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 11.01.2022 позовну заяву прийнято до судового розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено до підготовчого судового засідання на 11 годину 00 хвилин 26.02.2022. В зв`язку з неявкою відповідача розгляд справи було відкладено 28.02.2022, 06.05.2022 та призначено до розгляду на 11 годину 30 хвилин 08.07.2022. У судове засідання призначене на 08.07.2022 позивачка не прибула, проте через канцелярію суду подала заяву, якою не заперечує про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та щодо ухвалення рішення у підготовчому судовому засіданні не заперечує. Відповідач у судове засідання не прибув, однак через канцелярію суду подав заяву, якою не заперечує про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає повністю та щодо ухвалення рішення у підготовчому судовому засіданні не заперечує. Третя особа - Рокитнянська селищна рада Білоцерківського району Київської області свого представника до суду не направила. Однак, через канцелярію суду, надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності представника селищної ради за наявними у справі матеріалами. У зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що відповідає вимогам частини 2 статті 247 ЦПК України. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності; якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (частина третя статті 211 ЦПК України). Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Згідно з вимогами частин 3, 4 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Частиною 4 статті 206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Подана відповідачем заява про відсутність заперечень проти задоволення позовних вимог та визнання позовних вимог враховується судом при прийнятті рішення. Дослідивши письмові докази надані позивачем, суд вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступних підстав. Позивачка є власником житлової квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі продажу квартири від 23 червня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу Київської області Скоробагатько В.Д., зареєстрованого в реєстрі № 2656, Витягом з Державного реєстру правочинів № 2544871 від 23.06.2006 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11275733 виданого Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації від 19.07.2006. Квартиру позивачкою було придбано до укладення нею з відповідачем шлюбу, який зареєстровано 28.12.2007, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданого виконавчим комітетом Житньогірської сільської ради Рокитнянського району Київської області від 28.12.2007. На підставі рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 28.02.2022 шлюб було розірвано між сторонами. З довідки про склад сім`ї № 1506 від 01.09.2021 та довідки про зареєстрованих осіб в зазначеній квартирі від 06.09.2021 виданої виконавчим комітетом Рокитнянської селищної ради Київської області вих. № 1529 від 01.09.2021 встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] - чоловік, 1985 року народження, зареєстрований з 18.01.2013, [PERSON] - дочка, 2011 року народження, зареєстрована з 18.01.2011; [PERSON] - син, 2002 року народження, зареєстрований з 29.07.2006, та [PERSON] - власник, 1979 року народження, зареєстрована з 29.07.2006. Актом обстеження матеріально побутових умов від 01 вересня 2021 року проведеного комісією у складі депутатів Рокитнянської селищної ради встановлено, що відповідач по справі зареєстрований у зазначеній житловій квартирі, але фактично не проживає в там з 2019 року. Так як, відповідач на протягом 3 років квартирі [ADDRESS] , не проживає, будь-яких витрат щодо утримання квартири (комунальні платежі та інш) не несе, добровільно знятися з реєстрації відмовляється, створюючи цим певні незручності у праві володіння, користування та розпорядження майном, що спонукало позивачку звернутися до суду з позовом щодо визнання його таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини 1 статті 156 ЖК України, з урахуванням положень частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, і припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком. Згідно з вимогами частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статтей 16, 386, 391 ЦК України. Статтею 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами статті 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Відповідно до частини 1 статті 495 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Заслухавши позивачку, свідків та вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивачки задовольнити. Позивачем доведено, що відповідач, [PERSON] , не проживає у квартирі [ADDRESS] ,3 роки, не сплачує комунальні платежі та здійснює його обслуговування, а реєстрація відповідача у належному йому будинку створює об`єктивні незручності та суттєві перешкоди у користуванні зазначеним майном. Зважуючи на те, що відповідач [PERSON] у своїй заяві від 08.07.2022 визнав позовні вимоги в повному обсязі. Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, у суду відсутні обґрунтовані сумніви щодо добровільності їх визнання, враховуючи усе викладене вище, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та про задоволення позовних вимог шляхом усунення перешкод у користуванні житловим будинком, зокрема визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартира [ADDRESS] . Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини 1 та 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок, згідно з квитанції про сплату № 0.0.2253084404.1 від 03.09.2021. На підставі ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст. 317, 319, 321, 379, 405, 495 ЦК України та

Outcome: approved