Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-24 00:00:00

Позивач [PERSON] 17.03.2022 року звернувся до суду з названим позовом, в якому вказав, що він є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказує, що він вважав, що право власності на земельні ділянки під будинком перейшли йому при купівлі будинку, так як продавець вказав, що земельні ділянки під будинком не приватизовані. В подальшому позивачу стало відомо, що на земельні ділянки під будинком були видані державні акти на попереднього власника. На даний час постала потреба в оформленні права власності на земельні ділянки, тому позивач просить суд визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,497 га, яка складається із земельних ділянок площею 0,25 га, 0,1070 га та 0,1400 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача подала до суду заяву, в якій просила суд прийняти заяву про зміну предмету позову та вказала, що позовні вимоги підтримує та просила розгляд справи проводити без її участі та участі позивача. Відповідач подала до суду заяву, в якій вказала, що проти задоволення позову не заперечує та просила розгляд справи проводити без її участі.\~ Розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав. По справі встановлено, що згідно договору купівлі-продажу жилого будинку, [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). Згідно рішення Капустинської сільської ради Володарського району Київської області вулицю Куйбишева в селі Капустинці було перейменовано на вулиця Польова (а.с.14). Згідно довідки виданої Володарською селищною радою Білоцерківського району Київської області, на земельні ділянки площею 0,25 га та 0,247 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , видано державний акт серії ІІІ-КВ № 008466 (а.с.15). Згідно довідки Виданої Володарською селищною радою Білоцерківського району Київської області державний акт серїі ІІІ-КВ № 008466 видано на такі земельні ділянки: земельну ділянку площею 0,2500 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3221682801:01:035:0014 (а.с.49-54); земельну ділянку площею 0,1070 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3221682801:01:35:0013 (а.с.54-58); земельну ділянку площею 0,1400 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3221682801:01:034:0008 (а.с.59-63). Отже, позивач є власником житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] та він добросовісно та безперервно володіє нерухомим майном, а саме, прилеглими до будинку земельними ділянками. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним із способів такого захисту є визнання права. Згідно ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відповідно п. п. 5, 6 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав проводиться на підставі: рішень судів, що набрали законної сили; інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Підстави набуття права власності передбачені в ст. 328 ЦК України, де зазначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України, передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Слід зауважити, що надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. З огляду на те, що позивачем підтверджено обставини, викладені в позовній заяві належними та допустимими доказами, суд вважає, що задоволити позовні вимоги, що буде ефективним захистом зі сторони суду порушених прав позивача, як власника спірного об`єкта нерухомості та відповідатиме статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 8, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. \~\~\~\~\~\~

Outcome: approved