Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-10 00:00:00

В грудні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просив поділити будинок, та встановити порядок користування земельною ділянкою. В обґрунтування позову із посиланням на ст. ст. 317, 319, Цивільного кодексу, ч. І ст. 356 ЦК України, ч. І та ч. 2 ст. 367 ЦК України та ч. І ст. 86 ЗК України, позивач [PERSON] , зазначає, що купив у [PERSON] належне їй майно, на підставі договору дарування, 1/10 частину житлового будинку, з відповідною частиною надвірних споруд, а саме: приміщення літ «А»; ІІІ- веранда, 1-2 житлова кімната 23,9 м2; літ «Ж» - сарай; літ. «М» - навіс; літ. «Н» - вбиральня; літ. «И» - сарай; Ѕ частина №1 забор, що становить 1/10 ідеальну частину з загального майна, яке складається\~ з одного кам`яного житлового будинку під літ. «А» житловою площею 76,0 м2,\~ Загальна площа (кв.м): 270.4 , з надвірними спорудами: 6 сараїв під літ. «Б» «Ж» «И» «К» «П» «Р»; 2 літні кухні під літ. «В», «З»; вбиральня душ під літ. «Г»; майстерня під літ. «Д»; 2 підвали під літ. «Е» «У»; баня під літ. «Л»; 2 навіси під літ. «М» «О»; 3 вбиральні під літ. «Н» «С» «Т»; спорудження під № 1-7 розташованого на земельній ділянці державного фонду розміром\~1730\~м2. що знаходиться в [ADDRESS] . Даний договір купівлі продажу був укладений 02 червня 2003 року. [PERSON] , [PERSON] є співвласниками даного майна. Так на праві власності на частково спільне майно належить: Позивачу, [PERSON] , 1/10 ідеальної частини - яка складається з приміщення літ «А»; ІІІ- веранда, 1-2 житлова кімната 23,9 м2; літ «Ж» - сарай; літ. «М» - навіс; літ. «Н» - вбиральня; літ. «И» - сарай; Ѕ частина №1 забор. Відповідачу [PERSON] - 1/3 частини майна на підставі договору купівлі продажу від 28.03.2017 року. Відповідачу [PERSON] , 17/30 частини майна на підставі договору дарування від 11.02.1999 року. Позивач звертався до відповідачів, щоб вирішити відділ своєї частини майна в окрему самостійну частину, але згоди не отримав, тому вимушений звернутися до суду з відповідним позовом Ухвалою судді від 05.01.2022 року відкрито провадження по вказаній справі, розгляд справи призначено проводити за правилами загального провадження. Ухвалою суду від 27.04.2022 року продовжено строк проведення підготовчого провадження по справі. Ухвалою суду від 01.06.2022 року підготовче провадження у справі за позовною заявою закрите, справу призначено до судового розгляду. В судове засідання позивач та його представник не з`явився, та надавши заяву про слухання справи за відсутністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, відзиву або заперечень до матеріалів справи не надавала. Сповіщена належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, відзиву або заперечень до матеріалів справи не надавала. Сповіщена належним чином. Суд, дослідивши подані докази, з точки зору належності, допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі продажу, якій був укладений 02 червня 2003 року позивачу [PERSON] , належить 1/10 ідеальної частини - яка складається з приміщення літ «А»; ІІІ- веранда, 1-2 житлова кімната 23,9 м2; літ «Ж» - сарай; літ. «М» - навіс; літ. «Н» - вбиральня; літ. «И» - сарай; Ѕ частина №1 забор. [PERSON] ,\~належить 1/3\~частини майна\~на підставі\~договору купівлі\~продажу від\~28.03.2017р.\~ [PERSON] , належить 17/30 частини майна на підставі договору дарування від 11.02.1999 року Відтак [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , є співвласниками житлового будинку, з відповідною частиною надвірних споруд, а саме: приміщення літ «А»; ІІІ- веранда, 1-2 житлова кімната 23,9 м2; літ «Ж» - сарай; літ. «М» - навіс; літ. «Н» - вбиральня; літ. «И» - сарай; Ѕ частина №1 забор, що становить 1/10 ідеальну частину з загального майна, яке складається\~ з одного кам`яного житлового будинку під літ. «А» житловою площею 76,0 м2,\~\~Загальна площа (кв.м): 270.4\~, з надвірними спорудами: 6 сараїв під літ. «Б» «Ж» «И» «К» «П» «Р»; 2 літні кухні під літ. «В», «З»; вбиральня душ під літ. «Г»; майстерня під літ. «Д»; 2 підвали під літ. «Е» «У»; баня під літ. «Л»; 2 навіси під літ. «М» «О»; 3 вбиральні під літ. «Н» «С» «Т»; спорудження під № 1-7 розташованого на земельній ділянці державного фонду розміром 1730 м2. що знаходиться в [ADDRESS] . Відповідно до наданого висновку експерта №\~1007/2022 будівельно-технічного дослідження від 27.04.2022 року, в якому зазначено, що з урахуванням вимог п. 3.11, п. 3.12 «Методичних рекомендацій щодо проведення досліджень з розподілу та порядку користування нерухомим майном» 1/10 частка житлового будинку, що належить [PERSON] та розташована за адресою: [ADDRESS] , у складі: із житлового будинку літ. «А» приміщення: 1-2 житлова кімната, площею 23,9\~м2, ІІІ коридор, площею 10,9 м2, IV гараж площею 82,1 м2, загальною площею 116,9 м2, житловий будинок літ. «Х» з мансардою літ. «МС» та прибудовою літ. «х», загальною площею 65,1 м2, огорожа № 8, ворота № 9, замощення № І є самостійним об`єктом нерухомого майна. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, згідно ч. І ст. 356 ЦК України та ч. І ст. 86 ЗК України, є спільною частковою власністю. Виходячи зі змісту загальних засад регулювання права власності, що встановлені ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Норми ст. ст. 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Однак в ч. І ст. 358 ЦК України зазначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, що також знайшло своє відображення і в ч. І ст. 88 ЗК України, відповідно до якої володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Таким чином, з моменту набуття позивачем та відповідачами права спільної часткової власності на житловий будинок, сторони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуються спільним майном, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені всіма співвласниками. Тому, актами цивільного законодавства України надано право співвласникам на поділ та виділ майна, що є у їх спільній частковій власності, зокрема. У відповідності до ч. І та ч. 2 ст. 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. На відміну від вказаного вище положення акту цивільного законодавства, яке надає право співвласнику майна здійснювати його поділ у натрі, ст. 88 ЗК України, як спеціальною нормою, яка регулює земельні правовідносини, передбачено, що учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення. Проте, наведені вище норми гарантують кожному із співвласників право на поділ (виділ) в натурі того майна, яке знаходиться у їх спільній частковій власності і після здійснення якого, право спільної власності припиняється, кожен із співвласників набуває право особистої приватної власності на майно, що утворюється в результаті його поділу (виділу), і зміст якого проявляється, перш за все, у здійсненні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження майном за своєю волею, на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб. Як випливає з положення ч. І та ч. З ст. 367 ЦК України та ст. 88 ЗК України, поділ в натурі майна, яке перебуває у спільній частковій власності, може бути здійснено за домовленістю між співвласниками, шляхом укладання договору про поділ нерухомого майна, який повинен бути вчинений у письмовій формі з обов`язковим його нотаріальним посвідченням учасниками правочину. Проте, в тому випадку, якщо один із співвласників виявив бажання, не залежно від його мотивів, здійснити поділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ (виділ) спільного майна в натурі і таке право підлягає судовому захисту. Такі висновки суду ґрунтуються на положенні ст. 15, 16 ЦК України та ст. 152 ЗК України, відповідно до яких кожній особі гарантується право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права або застосування інших способів захисту, встановлених законом, зокрема поділу (виділу) в натурі майна, що є у спільній частковій власності.

Outcome: approved