Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 25 квітня 2009 року вона уклала шлюб з відповідачем по справі. Від шлюбу подружжя має неповнолітню дитину: [PERSON] , [INFO] . З кінця 2021 року сімейне життя між подружжям поступово погіршувалося та в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. На даний час сторони припинили всі шлюбні відносини та будь-яке конструктивне спілкування, ведення спільного господарства припинено, подружжя проживає окремо. 22 лютого 2022 року, між подружжям стався значний конфлікт за наслідками якого позивач вимушена була піти з їх спільного помешкання до своєї матері. Користуючись нагодою, мати чоловіка - [PERSON] , за вказівками чоловіка вивезла малолітнього сина [PERSON] без згоди матері - [PERSON] - на територію Чехії. На даний час, спілкування між позивачем та її сином [PERSON] обмежено лише телефонними розмовами, які відбуваються тільки «з дозволу» чоловіка та його матері. Від останніх в адресу позивача постійно лунають погрози щодо заборони будь-якого спілкування з її неповнолітньою дитиною. Дитина має дуже тісний психологічний зв`язок з матір`ю, дуже прив`язана до неї, а отже постійно знаходиться у стресовому стані та пригніченому настрої. Позивач зазначає, що відповідач є дуже імпульсивною, навіть агресивною, людиною. Під час спільного життя неодноразово вдавався до фізичного та психологічного насильства. З моменту народження сина, позивач приділяла значну увагу розвитку та вихованню дитини у фізичному та духовному плані. Так, [PERSON] є дуже розвиненою дитиною, з самого раннього віку, за ініціативою матері, відвідував школу раннього розвитку, займався у секції гімнастики, дзюдо, вчився у школі модельного бізнесу, регулярно приймав участь у відповідних змаганнях. У зв`язку з викладеним, позивач просила суд визначити місце проживання дитини разом з нею. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі, надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позові. Додатково пояснив, що на теперішній час дитина проживає разом з матір`ю у Польщі. Відповідач до судового засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Представник третьої особи - орган опіки та піклування в особі Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради просив суд винести рішення з урахуванням інтересів дітей, про що зазначив у письмовому висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини. Згідно частини 3 ст.200 ЦПК України рішення ухвалюється у підготовчому засіданні. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що 25 квітня 2009 року, Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції зареєстровано шлюб сторін по справі, який було розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2022 року. Від спільного подружнього життя сторони мають дитину: [PERSON] , [INFO] . У судовому засіданні встановлено, що між подружжям виник спір щодо місця проживання дитини, що підтверджується матеріалами справи. Згідно висновку органу опіки та піклування в особі Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 07.07.2022 року № 4/5-242 комісія прийшла до висновку про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , 1988 р.н. У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За ч. 1,2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Таким чином, матеріально-побутове забезпечення батьків має враховуватися, але не є визначальним у вирішенні питання про визначення місця проживання дитини, оскільки судам перш за все слід брати до уваги інші критерії, зокрема ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, у тому числі обов`язків по вихованню дитини, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини та повинні виходити із якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Суд враховує, що для малолітнього віку дитини вкрай необхідний контакт з матір`ю незалежно від статі. В даному віці діти найбільш прив`язані до матері. Вона необхідна як опора, як образ формуючи особистості дитини, як джерело безпеки і задоволення насущних потреб, тут формується почуття любові, ніжності, жалю і співчуття. На даний час, якщо дитина буде жити з батьком, слід зазначити, що для нормального психоемоційного стану та відчуття благополуччя у малолітньої дитини, якій всього дев`ять років, необхідна не тільки звична обстановка з усталеним колом спілкування, але вона ще повинні і відчувати себе психофізіологічне вільно, захищено та комфортно. Тому для дитини дуже важливо, щоб у неї також було формовано почуття безпеки і підтримки. А для дитини таким притулком зазвичай служать поцілунок, голос, обійми і коліна матері, читання в ліжку, спільні прогулянки. Що в результаті допоможе дитині здійснювати посилений контроль, навмисне і постійне регулювання думок і поведінки. Умовами повноцінного виховання дитини є постійний контакт з батьками, які згідно зі ст. 153 СК України мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У статті 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Відповідно до ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутись до суду з позовом про усунення цих перешкод. Великою Палатою Верховного Суду прийнято постанову 17 жовтня 2018 року, якою відступлено від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. В постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Враховуючи вищезазначені обставини, беручи до уваги, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини, за відсутності доказів на підтвердження того, що проживання дитини з матір`ю негативно вплине на її виховання та стан здоров`я, суд дійшов висновку про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] , що якнайкраще буде відповідати інтересам дитини з урахуванням його віку, фізіологічних та психо-емоційних потреб. Згідно зі ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі, що складаються з судового збору, в розмірі 992,40 грн., доказів понесення інших судових витрат позивачем суду не надано.

Outcome: approved