Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить суд стягувати з\~\~\~\~\~\~ [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позову до повноліття дитини. Позов обґрунтований тим, що вона разом з відповідачем з 06 лютого 2015\~ року по 30 червня 2020 року перебувають в шлюбі, від якого мають дитину, сина [PERSON] , [INFO] . Після припинення шлюбних відносин син залишився проживати разом із нею та перебуває на її утриманні. Відповідач добровільно надає допомогу на утримання сина в сумі 1000 грн. щомісячно, що не задовольняє потреби сина, тому вона була змушена звернутись із даним позовом до суду. Позивачка в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву в якій вказала, що позовні вимоги підтримує позовні вимоги, а справу просить розглянути у її відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав до суду відзив на позовну заяву в якому просив суд залишити позов без розгляду. Заперечення проти позову обґрунтовані тим, що на його адресу надійшла позовна заява не підписана позивачкою, а тому вважає, що вона подана не відомо ким та повинна бути залишена судом без розгляду. Окрім того вказав, що повністю розуміє, що повинен утримувати сина, однак розмір аліментів, які він сплачує щомісячно було погоджено із позивачкою, а тому не вбачає підстав для задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося. Суд, вивчивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін,викладену письмово, вважає що позов\~ підлягає до задоволення, з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони з 06 лютого 2015 року по 30 червня 2020 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією рішення суду\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ № 703/1668/20 від 30 червня 2020 року (а.с.7-8). Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину, сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 27 серпня 2016 року (а.с.9). Згідно із ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Аналогічні роз`яснення містить п.17 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно із ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-Х1І від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного і соціального розвитку. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до положення ч.1, ч. 2 статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Ст. 150 Сімейного Кодексу України вказує на те, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 pоку, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення Сімейного кодексу України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір`ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов`язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім`ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 Сімейного кодексу України. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного суду Українивід 15 червня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутністю домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає вправі звернутися до суду з відповідним позовом. З довідки, виданої ЦНАП виконавчого комітету Смілянської міської ради № 2919 від 16 травня 2022 року син сторін по справі [PERSON] зареєстрований по\~ [ADDRESS] (а.с. 10). З копії паспорту позивачки [PERSON] серії [NUMBER] вбачається, що вона також зареєстрована за вказаною вище адресою (а.с.5). Відповідно проживаючи разом з дитиною, позивачка має право на отримання аліментів від відповідача, який є її батьком. Факт проживання сина [PERSON] із позивачкою [PERSON] відповідачем визнається, тому відповідно до ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Відповідач [PERSON] не заперечував того факту, що його спільний з позивачкою [PERSON] син проживає разом із матір`ю, однак зауважив, що він сплачує аліменти добровільно у погодженому позивачкою розмірі. На підтвердження свої заперечень проти позову, відповідач надав до суду дублікати квитанцій. З наданих відповідачем копій дублікатів квитанцій, вбачається, що вони виготовлені в не належній якості, є нечитаємі та з них не можливо встановити дійсний їх зміст. Окрім того, вказаний доказ наданий до суду в порушення вимог ст. 95 ЦПК України. Однак, позивачкою у поданій відповіді на відзив не заперечується той факт, що відповідач дійсно перераховував їй кошти, відповідно до наданих до суду квитанцій в сумі по 998 грн. щомісячно. Суд звертає увагу на те, що позивачкою дійсно не заперечується факт добровільної сплати аліменті на утримання сина [PERSON] 10 січня, 02 лютого, 13 березня, 10 квітня та 10 травня 2022 року в сумі 998 грн. Факт надання матеріальної допомоги на утримання сина, відповідачем у добровільному порядку не є підставою для відмови позивачці у позові. Крім того надані відповідачем копії дублікатів квитанцій підтвержуюють надання ним коштів позивачі у терміни, які передували зверненню із даним позовом до суду. Що стосується твердження відповідача про те, що позовну заяву слід залишити без розгляду, суд зазначає наступне. Підстави для залишення позову без розгляду передбачені ст. 257 ЦПК України. Вказаний перелік є вичерпним. Зокрема п. 8 ст. 257 ЦПК України передбачено, що провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу. Ст. 175 ЦПК України передбачає вимоги до позовної заяви, а ст. 177 ЦПК України вказує на перелік документів, які слід подати до позовної заяви та порядок такого подання. У разі недотримання позивачем вказаних вимог, позовна заява, на підставі ст. 185 ЦПК України, залишається залишається без руху. Із оглянутих матеріалів справи вбачається, що позивачкою [PERSON] до суду було подано належно оформлену позовну заяву, про що свідчить відсутність в матеріалах справи ухвали про залишення позовної заяви без руху. Таким чином посилання відповідача не відповідають дійсним матеріалам справи та не є підставою для відмови позивачці у позові. Інших доказів, які б підтверджували не можливість сплати аліментів та необґрунтованість позовних вимог, відповідач суду не надав.\~\~ Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 1,2,3 ст. 76 ЦПК України). Ч. 1 ст. 76 ЦПК України зазначає, що суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд приходить до висновку, що відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про необхідність залишення позову без розгляду, а чи відмови у позовних вимогах. Згідно до частини першої статті 181 Сімейного кодексуУкраїни способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, проте такої домовленості сторони, як встановлено в ході розгляду справи, не досягли. Згідно до ч. 1 ст. 182 СК України обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 2 статті 182 Сімейного Кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Судом встановлено, що на даний час дитина сторін по справі син [PERSON] проживає разом із матір`ю окремо від батька, між сторонами не досягнуто згоди щодо сплати аліментів, що є підставою звернення позивачки до суду з вимогами про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Позивачка [PERSON] обґрунтувала позовні вимоги про стягнення аліментів у розмірі 1/6 частини всих видів його заробітку (доходу) тим, що у відповідача від першого шлюбу є неповнолітня донька, 2010 року народження, на яку він добровільно сплачує аліменти, відповідно вважає, що саме такий розмір вважає необхідним та обґрунтованим. Ч. 5 ст. 183 СК України зазначає про те, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Ч. 3 ст. 181 СК України\~ вказує на те, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч. 1 ст. 183 СК України). Відповідач,\~ на підтвердження заперечень проти позовних вимог, доказів до суду не надав. Таким чином суд приходить до висновку, що його заперечення проти стягнення аліментів, в частці яку просить стягнути позивачка є необґрунтованими та такими, що не підтвердженні жодними належними та допустимими доказами. При винесенні даного рішення суд враховував, що відповідач має задовільний стан здоров`я, його працездатність, те що він не є інвалідом, не має тяжких захворювань (відсутність доказів, які могли б спростувати встановлені дані факти). Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч. 1,2 ст. 179 СК України). Таким чином, сторони по справі мають рівний обов`язок по утриманню їх спільного сина та повинні в рівних частках нести тягар його утримання. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання дитини. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може\~ ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд приходить до висновку, що позивачкою доведено наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/6 частини всих видів його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення сином повноліття. Приймаючи до уваги викладене, з метою захисту прав та охоронюваних законом інтересів дитини сторін по справі сина [PERSON] , суд вважає, що виходячи з того, що обоє батьків мають обов`язок утримувати дитину поріву, відповідно позов підлягає до задоволення та стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 травня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття. Разом з цим, суд вважає за належне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них, а також положення ст. 185 Сімейного кодексу України щодо обов`язку того з батьків, з кого присуджено аліменти на дитину, брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Одночасно суд роз`яснює, що статтею 196 Сімейного кодексу України передбачена відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Ч. 1 ст. 191 СК України передбачає, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. На підставі ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Оскільки дане рішення ухвалюється на користь позивачки, яка звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому у відповідності зі ст. 141 ЦПК України судовий збір в дохід держави в розмірі 992 грн. 40 коп. підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved