Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-14 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] за участю третіх осіб Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської Олени Володимирівни, [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійним, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію права власності. Свої вимоги мотивував тим, що 11 лютого 2013 року між позивачем та третьою особою [PERSON] укладено договір позики, посвідчений та зареєстрований Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В за № 1268, відповідно до якого позивач отримав грошові кошти у розмірі 110 000,00 грн., що на день укладення цього договору за курсом Національного банку України становить еквівалент 13 767,20 доларів США на строк до 11 лютого 2017 року шляхом сплати щомісячного платежу в розмірі 2291,67 грн. В забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 11 лютого 2013 року між позивачем та третьою особою [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідчений та зареєстрований Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В за № 1269, відповідно до умов якого позивач передав в іпотеку квартиру [ADDRESS] . 26 серпня 2015 року між третьою особою [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір відступлення права вимоги за договором позики від 14 лютого 2013 року, посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В за № 1268, відповідно до якого Первісний позикодавець передає Новому позикодавцю, а Новий позикодавець набуває права вимоги, належне Первісному позикодавцю, і стає позикодавцем за Договором позики, посвідченим Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В за № 1268. 26 серпня 2015 року між третьою особою [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки (нерухомого майна - квартири), посвідченого та зареєстрованого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В за № 1269, відповідно до умов якого Первісний Іпотекодавець передає, а Новий Іпотекодержатель приймає всі права за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В за № 1269 ( з урахуванням всіх змін та доповнень до нього. 26 серпня 2015 року третьою особою [PERSON] повідомлено позивача про відступлення права вимоги за договором позики від 11 лютого 2013 року [PERSON] . 04 вересня 2015 року позивач отримав лист-повідомлення, яким [PERSON] повідомив про укладення договорів про відступлення права вимоги 26 серпня 2015 року фізичній особі [PERSON] . 10 вересня 2015 року між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. за № 4713. В порушення норм ст.ст. 35, 38 Закону України «Про іпотеку», пунктів 6.4,6.8 Договору іпотеки позивачу не надіслано письмову вимогу із зазначенням конкретної інформації щодо змісту та розміру порушених зобов`язань, не надано строку для усунення порушень. Договір купівлі-продажу предмета іпотеки укладено до закінчення 30-денного строку з моменту отримання позивачем повідомлення про намір реалізації предмета іпотеки. Більш того, заборгованості за договором позики на момент переходу права вимоги за укладеними договорами і на момент продажу предмета іпотеки не існувало, 25 листопада 2015 року дізнався про існування оспорюваного Договору купівлі-продажу належного йому майна та відповідне переоформлення права власності на належну йому квартиру на [PERSON] . На момент укладання договору купівлі-продажу квартири відповідач [PERSON] не набував ні права отримання предмета іпотеки у власність, ні права продажу предмету іпотеки. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване на позивача. Отже, на час укладання оспорюваного договору купівлі-продажу перебувало у власності позивача, будо незаконно передано відповідачем [PERSON] відповідачу [PERSON] , який мав очевидні підстави вважати таку передачу незаконною. Крім того, ринкова вартість двокімнатної квартири у м. Києві площею 52,7 кв. м станом на 2015 рік не могла становити 109 172,00 грн. як зазначена у договорі купівлі-продажу ціна квартири. На момент укладання договору не була здійснена оцінка спірного майна. Просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 10 вересня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо квартири [ADDRESS] ; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської Олени Володимирівни про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , за [PERSON] , індексний номер 24322427 від 10 вересня 2015 року. 03 лютого 2021 року ухвалою суду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] за участю третіх осіб Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської Олени Володимирівни, [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійним, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію права власності залишено без руху. 12 березня 2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі в поряду спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 31 березня 2021 року ухвалою суду у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про закриття провадження у справі відмовлено. 14 квітня 2021 року ухвалою суду у задоволенні заяви представника позивача [PERSON] - [PERSON] про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін відмовити. Згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. 11 лютого 2013 року між позивачем та третьою особою [PERSON] укладено договір позики, посвідчений та зареєстрований Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В за № 1268, відповідно до якого позивач отримав грошові кошти у розмірі 110 000,00 грн., що на день укладення цього договору за курсом Національного банку України становить еквівалент 13 767,20 доларів США на строк до 11 лютого 2017 року шляхом сплати щомісячного платежу в розмірі 2291,67 грн. (а.с.9-10). В забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 11 лютого 2013 року між позивачем та третьою особою [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідчений та зареєстрований Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В за № 1269, відповідно до умов якого позивач передав в іпотеку квартиру [ADDRESS] (а.с. 11-15, 16, 17). 26 серпня 2015 року між третьою особою [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір відступлення права вимоги за договором позики від 14 лютого 2013 року, посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В за № 1268, відповідно до якого Первісний позикодавець передає Новому позикодавцю, а Новий позикодавець набуває права вимоги, належне Первісному позикодавцю, і стає позикодавцем за Договором позики, посвідченим Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В за № 1268 (а.с. 21-22). 26 серпня 2015 року між третьою особою [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки (нерухомого майна - квартири), посвідченого та зареєстрованого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В за № 1269, відповідно до умов якого Первісний Іпотекодавець передає, а Новий Іпотекодержатель приймає всі права за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В за № 1269 ( з урахуванням всіх змін та доповнень до нього (а.с. 23-24). 26 серпня 2015 року третьою особою [PERSON] повідомлено позивача про відступлення права вимоги за договором позики від 11 лютого 2013 року [PERSON] (а.с.18). 31 серпня 2015 року відповідачем [PERSON] направлено позивачу повідомлення про наміри реалізувати предмет іпотеки (а.с.19). 10 вересня 2015 року між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений та зареєстрований Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В за № 4713 (а.с. 25-28, 30-32). 19 листопада 2015 року відповідачу [PERSON] направлено лист про невідповідність повідомлення про намір реалізації предмета іпотеки вимогам ст. 35 Закону України про іпотеку (а.с.29). Позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений та зареєстрований Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською Оленою Володимирівною за № 4713. Між сторонами виникли правовідносини щодо визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. Предметом доказування є недодержання вимог, що є необхідними для чинності правочину. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на порушення норм ст.ст.35, 38 Закону України «Про іпотеку», пунктів 6.4,6.8 Договору іпотеки щодо не зазначення у письмовій вимозі конкретної інформації щодо змісту та розміру порушених зобов`язань, не надання строку для усунення порушень, укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки до закінчення 30-денного строку з моменту отримання позивачем повідомлення про намір реалізації предмета іпотеки. На момент укладання договору купівлі-продажу квартири відповідач [PERSON] не набував ні права отримання предмета іпотеки у власність, ні права продажу предмету іпотеки. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване на позивача. Отже, на час укладання оспорюваного договору купівлі-продажу перебувало у власності позивача, будо незаконно передано відповідачем [PERSON] відповідачу [PERSON] , який мав очевидні підстави вважати таку передачу незаконною. Крім того, ринкова вартість двокімнатної квартири у м. Києві площею 52,7 кв. м станом на 2015 рік не могла становити 109 172,00 грн. як зазначена у договорі купівлі-продажу ціна квартири. На момент укладання договору не була здійснена оцінка спірного майна. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідач [PERSON] скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, відповідно до якого позивач пропустив строк позовної давності. Так, з позовом по справі № 755/21646/15-ц він звернувся 02 грудня 2015 року. Тому з вимогою про визнання договору недійсним позивач звернувся лише через 5 років. На підтвердження відзиву відповідачем надано рішення Апеляційного суду міста Києва, яким рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення наступного змісту: у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська Олена Володимирівна, [PERSON] про визнання набуття нерухомого майна недобросовісним та витребування майна із чужого незаконного володіння відмовити (а.с. 62-65, 66-68), Постанову Верховного Суду від 13 листопада 2019 року, якою рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 березня 2017 року залишено без змін (а.с. 69-71). Відповідач [PERSON] не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк. Третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська О.В. скористалася процесуальним правом подачі письмового пояснення на позовну заяву у встановлений строк, відповідно до якого 10 вересня 2015 року було посвідчено договір купівлі-продажу квартири, що укладається на підставі застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі за № 4713. Для посвідчення спірного договору було надано всі необхідні документи, тому не було підстав для відмови у вчиненні такої нотаріальної дії. Третя особа [PERSON] не скористався процесуальним правом подачі письмового пояснення на позовну заяву у встановлений строк. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно до вимог ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні і оспорювані. Нікчемні - ті, недійсність яких прямо встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо). Оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом (ч. 2 ст. 215 ЦК). Так, відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»). Згідно частин першої та третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. За змістом ст.38 Закону України «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані в установленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця (ч.5 ст.38 закону «Про іпотеку»). Щодо доводів про порушення статті 35 Закону України «Про іпотеку» суд вважає таке. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з частиною другою статті 18 якого порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлює Кабінет Міністрів України. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У частині першій статті 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що заява на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством. Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року 1127 (далі - Порядок), визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Згідно з пунктом 61 Порядку у редакції, чинній на час проведення реєстрації права власності, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Отже, пунктом 61 Порядку визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і державний реєстратор у ході її проведення приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Іпотекодержатель на підтвердження факту направлення й отримання іпотекодавцем вимоги про порушення основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки у силу зазначених норм матеріального права зобов`язаний надати державному реєстратору докази отримання іпотекодавцем такої вимоги разом із заявою про державну реєстрацію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 638/20000/16-ц). Підтвердженням надіслання іпотекодавцю письмової вимоги щодо усунення виконання договору позики, а отже, й завершення 30-денного строку з моменту її отримання, є повідомлення про вручення поштового відправлення, вручене та оформлене відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, та Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» від 12 травня 2006 року № 211. У пункті 3 частини першої статті 24 Закону № 1952 передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам Закону. У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Отже, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. Судом встановлено, що 04 вересня 2015 року іпотекодавець фактично отримав вимогу, до закінчення 30-денного терміну на погашення боргу від дня отримання вимоги, а саме, 10 вересня 2015 року між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В за № 4713. Твердження у письмових поясненнях Приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Верповської О.В. про відсутність підстав для відмови у вчиненні такої нотаріальної дії не доведено будь-якими належними та допустимими доказами. Зазначення у п.1.3 договору купівлі-продажу про належне повідомлення власника про намір Іпотекодержателя реалізувати предмет іпотеки підтвердження його особистим підписом, який зроблено 31 липня 2015 року на повідомленні реалізувати предмет іпотеки від 30 липня 2015 року спростовується описом цінного листа про направлення повідомлення про наміри реалізувати предмет іпотеки 31 серпня 2015 року (а.с.20). Більш того, станом на 31 липня 2015 року не існувало укладених 26 серпня 2015 року договорів відступлення права вимоги за договором позики та договором іпотеки між третьою особою [PERSON] та відповідачем [PERSON] , про які вказано в повідомленні про намір реалізувати предмет іпотеки. Отже, відповідач [PERSON] не дотримався процедури, встановленої законодавством щодо порядку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом реєстрації права власності за рахунок предмету іпотеки. Порушення вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» є самостійною та достатньою підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу. Інші твердження позивача не мають правового значення для вирішення даної справи. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для нього. Виходячи з наведеного, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю. Судом встановлено, що 13 листопада 2019 року постановою Верховного Суду рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 березня 2017 року залишено без змін та вказано, що договір купівлі-продажу від 10 вересня 2015 року [PERSON] не оспорений, отже відсутні підстави вважати, що [PERSON] є недобросовісним набувачем, а згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. [PERSON] не спростовано презумпцію правомірності набуття [PERSON] права власності на спірне майно, право власності на спірне майно вважається набутим правомірно ( а.с.135-140). 26 січня 2021 року позивач звернувся з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Виходячи з наведеного, судом не встановлено пропуску строку звернення до суду, тому у задоволенні заяви про застосування наслідків пропуску строку звернення до суду слід відмовити. За встановлених обставин суд приходить висновку про задоволення позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним: визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений та зареєстрований Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською Оленою Володимирівною за № 4713, недійсним. Позивач просить витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на набуття відповідачем майна з незаконних підстав . Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України). Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України). Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Разом із тим відповідно до положень статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно з положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Згідно роз`яснень, наданих у п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ „ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 року № 5, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. У разі встановлення що відповідач є добросовісним набувачем суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень. Оскільки з матеріалів справи вбачається, що належне позивачу майно вибуло з його володіння поза його волею з порушенням норм чинного законодавства та набуте відповідачем без відповідних на те правових підстав, обґрунтованою є вимога про витребування цього майна на користь позивача: витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Щодо позовних вимог про скасування рішення про Державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 24322427 від 10 вересня 2015 року, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської Олени Володимирівни про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , суд вважає таке. Правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 та іншими нормативно - правовими актами. Відповідно до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на час звернення з позовом, за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Натомість вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Тому у задоволенні позовних вимог про скасування рішення про Державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 24322427 від 10 вересня 2015 року, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської Олени Володимирівни про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , слід відмовити. Позивач просить про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 9 000,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідач не скористався своїм правом подачі клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Нормами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Отже, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Однак позивачем не надано належних та допустимих доказів укладення договору про надання правової допомоги, розрахунків витрат, та інших документів, що підтверджують обсяг та вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги, а також не надано належних та допустимих доказів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За встановлених обставин, суд приходить висновку про відмову у задоволенні заяви про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9000,00 грн. При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір за позовну вимогу майнового характеру у розмірі 1091,72 грн. та судовий збір за дві позовні вимоги немайнового характеру у розмірі по 908,00 грн. за кожну відповідно до Закону України "Про судовий збір". Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги майнового характеру задоволено повністю, тому з відповідачів підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 545,86 грн. з кожного (1 091,72 грн. : 2). Крім того, оскільки позовні вимоги немайнового характеру задоволено частково, тому з відповідачів підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 454,00 грн. з кожного (908,00 грн. : 2).

Outcome: partial