Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-05 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ виробничого підрозділу «Знам`янська дирекція залізничних перевезень» від 14.12.2021 року та допустити її до виконання посадових обов`язків на посаді станційного робітника 2 розряду станції Осикувата, стягнути з відповідача на її користь середню заробітну плату за час такого відсторонення до дня поновлення на роботі та стягнути моральну шкоду. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що працює з 09.07.2021 року станційним робітником 2 розряду станції Осикувата. Від начальника виробничого підрозділу "Знам`янська дирекція залізничних перевезень" Філоновського В`ячеслава, позивачу надійшло попередження про відсторонення її від роботи, в разі якщо вона не надасть сертифікат щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. 14 грудня 2021 року відповідно до наказу № ДН-3-01/1629 [PERSON] було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати у зв`язку з відсутністю щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Строк відсторонення триватиме до усунення причини такого відсторонення. В наказі відповідач посилається на те, що відповідно до п. 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236 передбачено, що керівники підприємств, установ та організацій зобов`язані забезпечити відсторонення від роботи (виконання обов`язків) працівників, для яких обов`язковість профілактичної вакцинації проти COVID-19 визначена Переліком від 04.10.2021 року за № 2153, якщо вони відмовляться або ухиляться від вакцинації Позивачка вважає, що відсторонення її від роботи є неприпустимим та таким, що порушує її права як громадянки України та працівника, а дії роботодавця незаконними та такими, що порушують низку нормативно-правових актів та основний закон - Конституцію України. Вважає, що в Україні не введений надзвичайний стан, тому відсутні підстави на обмеження конституційних прав. Також вважає, що відповідно до ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» не передбачено щеплення від COVID-19 як обов`язкове, а тому відсторонення працівника на підставі ч.2 ст.12 вказаного закону є незаконним та безпідставним. Такожвказує, що враховуючи моральні переживання та стрес, які позивачка зазнала внаслідок прийняття щодо неї неправомірного рішення, що виразилося відстороненням від роботи без збереження заробітної плати, поставило її у скрутне матеріальне становище, призвело до втрати єдиного джерела існування, неможливості належним чином утримувати сім`ю. Зазначені обставини змусили її шукати додаткові джерела доходу для відновлення організації життя, налагодження нормального ритму життя, позивач вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди в розмірі 20000 грн. 31.01.2022 року ухвалою судді позовну заяву позивача залишено без руху. 08.02.2022 року на виконання ухвали суду позивач усунула недоліки та подала уточнену позовну заяву. Ухвалою судді від 16.02.2022 року провадження у зазначеній справі відкрито в загальному позовному провадженні, справу призначено до розгляду в підготовчому засіданні. 21.04.2022 року представник Акціонерного товариства "Українська залізниця" на адресу суду надав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, щеплення від COVID-19 є обов`язковим для працівників АТ «Укрзалізниця». Вважає, що дії відповідача відповідають вимогам ч.1 ст.46 КЗпП України, ст.12 Закону України "Про захист населення від інфекційних захворювань", Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, постанові Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2". Стаття 117 Конституції України говорить, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання. Адміністрацією виробничого підрозділу «Знам`янська дирекція залізничних перевезень» дотримано усіх процесуальних вимог Кодексу законів про працю України (КЗпП) та вимог законодавства України при відсторонення від роботи [PERSON] . З 25.02.2022 [PERSON] допущена до роботи. Тому, відповідач просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу від 14.12.2021 №ДН-3-01/1629 про відсторонення від роботи, допуску до роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди в повному обсязі. 18.05.2022 року через канцелярію суду позивачка [PERSON] подала заяву, в якій просить долучити до матеріалів справи довідку про нараховані доходи та середній розрахунок за час відсторонення її від роботи. Ухвалою від 31.05.2022 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилася, подано заяву про розгляд справи без її, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, подав заяву в якій позовні вимоги не визнає та просить відмовити в їх задоволенні. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з 09.07.2021 року призначена станційним робітником 2 розряду станції Осикувата і працює по теперішній час, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] , виданої на ім`я [PERSON] від 02.09.2019 року (а.с.11). 26 листопада 2021 року позивач була ознайомлений з попередженням про відсторонення її від роботи, в разі якщо вона до 09 грудня 2021 року не надасть документ про вакцинацію або сертифікат щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 або протипоказання відповідно до переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 року №595 (а.с.46). 20.12.2021 року [PERSON] звернулася до в.о. начальника 3нам`янської виробничого підрозділу Знам`янської дирекції залізничних перевезень із запереченням проти попередження про відсторонення від роботи, у якому виклала власні аргументи щодо незаконності відсторонення від роботи та недопустимості примушування до здійснення профілактичних щеплень проти СОVID-19, яке відсутнє в переліку обов`язкових щеплень, та є обмеженням її конституційних прав та свобод (а.с.13). 14.12.2021 року начальником відділу роботи станції [PERSON] , черговим по залізничній станції Осикувата [PERSON] , електромеханіком СЦБ Долинської станції сигналізації та зв`язку [PERSON] , складено акт № 015 про те, що 14.12.2021 року [PERSON] не надала до виробничого підрозділу «Знам`янська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ Укрзалізниця» документ, який підтверджує вакцинацію проти СОVID-19 однією чи двома дозами вакцини або висновок лікаря про наявність протипоказань до обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19 (форма 028-1/о) через тимчасове утримання від вакцинації (а.с.45). Наказом від 14 грудня 2021 року за № ДН-3-01/1629 «Про відсторонення від роботи», позивача [PERSON] з 14.12.2021 року було відсторонено від роботи до моменту усунення причин відсторонення, наказано не допускати її до робочого місця до видання наказу про допуск до роботи, на час відсторонення нарахування заробітної плати не здійснювати. При видачі наказу в.о. начальника виробничого підрозділу керувався ст. 46 КзпПУ, ч.2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 № 2153, пунктом 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236 (а.с.44). Наказом начальника дирекції від 25.02.2022 № ДН-3-01/303 [PERSON] з 25.02.2022 року допущено до роботи станційного робітника 2 розряду станції Осикувата на підставі особистої заяви та наказу Міністерства охорони здоров`я України від 25.02.2022 № 380 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 до завершення воєнного стану в Україні (а.с.47). Відповідно до довідки про доходи виробничим підрозділом «Знам`янської дирекції залізничних перевезень» регіональна філія «Одеська залізниця» від 21.12.2021 року № 150 нарахована заробітна плата [PERSON] в період з червня по листопад в розмірі 14 519,73 грн, за жовтень нараховано 3068,87 грн, за листопад нараховано 3050,00 грн, кількість відпрацьованих днів не вказана (а.с.14). Щодо вирішення позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення позивача від роботи, суд зазначає наступне. Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У спірному наказі про відсторонення позивача від роботи відповідач посилається на ряд нормативно-правових актів, як на підставу такого відсторонення, серед яких - на Постанову Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - Постанова КМУ №1236 від 09.12.2020). Відповідно до пункту 1 Постанови КМУ №1236 від 09.12.2020 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) на території встановлений карантин з 19 грудня 2020 до 31 грудня 2021 року. У зв`язку з цим, на території регіонів, на яких установлений червоний рівень епідемічної небезпеки, додатково до обмежувальних протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови забороняється, зокрема, відвідування закладів освіти здобувачами освіти, крім здобувачів дошкільної освіти, учнів спеціальних закладів освіти та 1-4 класів закладів загальної середньої освіти, а також крім закладів освіти, в яких усі допущені до роботи в закладі працівники мають документ, що підтверджує отримання повного курсу вакцинації; або виданий в установленому Міністерством охорони здоров`я порядку документ, що підтверджує отримання однієї дози дводозної вакцини від COVID-19, включеної Всесвітньою організацією охорони здоров`я до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях (далі - документ, що підтверджує отримання однієї дози дводозної вакцини), який може бути застосовано протягом 30 днів від дати введення дози; чи міжнародний, внутрішній сертифікат або іноземний сертифікат, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією дозою дводозної вакцини (жовті сертифікати) або однією дозою однодозної вакцини чи двома дозами дводозної вакцини (зелені сертифікати), які включені Всесвітньою організацією охорони здоров`я до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях, або одужання особи від зазначеної хвороби; або виданий в установленому Міністерством охорони здоров`я порядку висновок лікаря щодо наявності абсолютних протипоказань до вакцинації проти COVID-19 (далі - медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19). Пунктом 41-6 вказаної Постанови визначено, що керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням , затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 року №2153 (далі - перелік); 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: - на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» ; - відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; - строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Даний пункт набрав чинності з 08 листопада 2021 року. Згідно з Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01.11.2021 №2393 Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Наказ МОЗ України №2393 від 01.11.2021) обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, зокрема, комунальних підприємств, установ та організацій. Відповідно до ч.2 ст.12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб від 06.04.2000 №1645-ІІІ (далі - Закон України №1645-ІІІ від 06.04.2000), на яку посилається відповідач, працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Статтею 12 Закону України №1645-ІІІ від 06.04.2000 передбачено, що обов`язкові профілактичні щеплення проти ряду інфекційних хвороб (дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу та інших інфекційних хвороб) мають бути включені до календаря щеплень. Календар профілактичних щеплень в Україні (далі - Календар) - нормативно-правовий акт центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, яким встановлюються перелік обов`язкових профілактичних щеплень та оптимальні строки їх проведення (затверджений Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 №595 Про порядок проведення профілактичних щеплень в Україні та контроль якості й обігу медичних імунобіологічних препаратів ). З аналізу вищезазначених нормативно-правових актів вбачається, що на час дії встановленого на території України карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники зокрема, комунальних підприємств, установ та організацій. Ті працівники, які відмовились від вакцинації та не мають абсолютних протипоказань для щеплення, підлягають відстороненню від роботи без збереження заробітної плати. Проте, вакцинація проти COVID-19 не включена до Календаря щеплень ні як обов`язкова, ні як обов`язково профілактична, що протирічить Постанові КМУ №1236 від 09.12.2020 в частині обов`язковості щеплення від даного інфекційного захворювання. Вказане, на думку суду, свідчить про необов`язковий характер щеплення проти COVID-19 зокрема, для працівників комунальних підприємств, установ та організацій, та необхідність подальшого врегулювання даного питання на законодавчому рівні. Винесення спірного наказу про відсторонення від роботи також ґрунтується на положенні ст. 46 КЗпП України, відповідно до якої відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Отже, відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на те органів з підстав, передбачених законодавством України, що відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення працівника від роботи допускається виключно у випадках, перелічених у статті 46 КЗпП України, або в інших випадках, передбачених чинним законодавством України. Проте, нормативно-правовий акт, який передбачає інші випадки відсторонення працівника від роботи, а саме, Закон України №1645-ІІІ від 06.04.2000, не регулює питання відсторонення працівника від роботи з підстави відмови або ухилення працівника від вакцинації проти такого захворювання, як COVID-19. Натомість даним Законом передбачена можливість відсторонення працівника від роботи, який є бактеріоносієм та робота якого безпосередньо пов`язана з обслуговуванням населення і може призвести до поширення інфекційних хвороб (ч.1 ст.23 Закону України №1645-ІІІ від 06.04.2000). Оскільки ні Закон України №1645-ІІІ від 06.04.2000, ні Календар профілактичних щеплень в Україні не відносять щеплення проти COVID-19 до переліку профілактичних та обов`язкових щеплень, тому відмова працівника робити щеплення проти COVID-19 не може бути підставою для відсторонення його від роботи. Таке відсторонення від роботи у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень від інфекційних хвороб, перелік яких затверджений законодавством, відбувається виключно в порядку, встановленому законом, а не підзаконним актом. Частинами третьою, четвертою ст. 12 Закону України №1645-ІІІ від 06.04.2000 встановлено, що в разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України. Аналіз наведених положень дає можливість зробити висновок, що ухвалення рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень на відповідних територіях віднесено до виключної компетенції головного державного санітарного лікаря України, головного державного санітарного лікаря Автономної Республіки Крим, а також головних державних санітарних лікарів областей, міст Києва та Севастополя та лише за наявності відповідних епідемічних показань. З викладеного вбачається, що рішення про відсторонення позивачкм від роботи без збереження заробітної плати, прийняте у виді наказу, не відповідає вимогам чинного законодавства України, зокрема, Постанові КМУ №1236 від 09.12.2020, Закону України №1645-ІІІ від 06.04.2000 та ст.46 КЗпП України, оскільки чинним законодавством України не передбачений обов`язок роботодавця здійснювати відсторонення від роботи працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення щеплення проти COVID-19, тим паче таке відсторонення без збереження заробітної плати не лише не передбачено трудовим законодавством, а ще й порушує гарантовані статтею 43 Конституції України права людини і громадянина на працю та право заробляти працею на життя, які належать до основних прав і свобод людини і громадянина та не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Суд констатує, що відсторонення від роботи є втручання у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому в силу положень п. 1 ст. 92 Конституції України таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належить Постанова КМУ №1236 від 09.12.2020 та Наказ МОЗ № 2153 від 04.10.2021. Таким чином, позовна вимога позивача про визнання незаконним та скасування наказу про його відсторонення від роботи підлягає задоволенню. При відстороненні працівника від роботи трудові відносини останнього з роботодавцем не припиняються, працівник лише тимчасово не допускається до виконання своїх трудових обов`язків без процедури звільнення із займаної посади. Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 (затверджений Законом України від 24.02.2022 № 2402-ІХ) у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану, в Україні введений воєнний стан із 05.30 24.02.2022 року. Таким чином, позивача було поновлено на роботі відповідно до наказу 25.02.2022 року №ДН-3-01/303 лише на період воєнного стану, який триває на всій території України і на момент ухвалення рішення судом. Задоволення позовної вимоги про скасування наказу про відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати є підставою для допуску останнього до виконання його трудових обов`язків. Тобто, вимога позивача про допуск до роботи є похідною вимогою від вже задоволеної (про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати), а тому дана вимога, також підлягає задоволенню, хоча й позивач вже приступила до своїх безпосередніх обов`язків, однак в наказі вказано, що лише на період воєнного стану. Вирішуючи питання щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача виплатити позивачу невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи, суд виходить із наступних норм права та мотивів їх застосування. Як визначено в частині першої статті\~\~94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Судом було встановлено, що в період з 14 грудня 2021 року - дня відсторонення від роботи позивача, йому було призупинено виплату заробітної плати до 25 лютого 2022 року, а з 25.02.2022 року позивача було допущено до роботи до завершення воєнного стану. Оскільки судом встановлено, що в порушення статті 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов і в частині стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Положення статті 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. У пункті 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 Про практику розгляду судами трудових спорів роз`яснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Аналогічне положення міститься в абзаці 3 пункту 2 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року . За приписами підпункту б пункту 4 розділу 3 вказаного Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). Пунктом 8 розділу 3 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадку, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середній заробіток. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 розділу 4 Порядку). Оскільки право позивача на працю з відповідною оплатою було безпідставно порушене відповідачем шляхом видання незаконного наказу від 14 грудня 2021 року № ДН-3-01/1629 про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, тому в даному випадку ефективним способом порушеного права буде зобов`язання відповідача виплатити позивачці невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, розрахунок якої має бути здійснено у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України щодо визначення середнього заробітку з моменту відсторонення по день фактичного допущення до роботи. З наданого позивачем розрахунку не вбачається, що він відповідає порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року. Так, сума розміру середнього заробітку та кількість робочих днів, відрізняється від кількості робочих днів та суми розрахованих судом. З копії\~довідки виробничого підрозділу «Знам`янська дирекція залізничних перевезень регіональна філія «Одеська залізниця»" від 21.12.2021 року, встановлено, що розмір заробітної плати [PERSON] у жовтня 2021 року становив 3068,87 грн, в листопаді 2021 року 3050,00 грн (а.с.14). Робочих днів у жовтні становило 20 дні, у листопаді 22 днів. Розмір вказаної середньомісячної заробітної плати позивачем не оспорювався. Отже розмір середньоденної заробітної плати позивача за останні два місяці роботи становить 145,68 грн (3068,87 грн + 3050,00 грн)/42 відпрацьованих днів). Кількість робочих днів відсторонення від роботи позивача за період з дати відсторонення й по дату допуску позивача до роботи (14.12.2021 24.02.2022) становить 48 робочих днів (грудень 2021 року 12 дні, січень 2022 року 19 днів, лютий 2022 18 днів). Таким чином, середній заробіток за час відсторонення від роботи складає: 145,68 грн (середньоденна заробітна плата за два місяці перед відстороненням) х 48 днів (робочі дні за період з 14.12.2021 по 24.02.2022) = 6992,64 грн. Отже, з Акціонерного товариства «Укрзалізниця" в особі регіональної філії «Одеська залізниця», на користь [PERSON] необхідно стягнути 6992,64 грн середнього заробітку за час відсторонення від роботи з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди, яку оцінено в 20 000 грн. суд зазначає таке. Статтею 56\~Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування, зокрема моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У статті 23\~ЦК визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина 1). Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина 2). За змістом частин 3, 4 статті 23\~ЦК розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Завдану моральну шкоду позивач пов`язує з відстороненням від роботи. Підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди в трудових правовідносинах врегульовано ст.237-1 КЗпП України, згідно якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Разом із тим, виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої роботодавцем, позивач має довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. За змістом частини 4 статті 23\~ЦК при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Таким чином, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань (правова позиція ВС по справі №580/1617/19 в постанові від 23 січня 2020 року) . На підтвердження своїх вимог позивач посилається на обставини заподіяння їй моральної шкоди внаслідок залишення без роботи та джерела існування, що призвело до втрати єдиного джерела існування, неможливості належним чином утримувати сім`ю. Враховуючи наведені вище положення чинного законодавства, якими урегульовано питання відшкодування моральної шкоди та підстави такого відшкодування, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди та відсутність доказів на підтвердження завданої моральної шкоди, тоді як відповідно до\~\~ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сам\~\~лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань, тому суд доходить висновку про необґрунтованість позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. \~Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, які стосуються відшкодування моральної шкоди, то відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 908,00 грн. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: partial