Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-26 00:00:00

До Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у листопаді 2021 року надійшла вищезазначена позовна заява в якій позивач просить суд надати дозвіл матері на тимчасовий виїзд за межі території України громадянки України малолітньої [PERSON] строком на три роки з дня набрання судовим рішенням законної сили, без згоди та супроводу батька. Надати дозвіл матері на виготовлення проїзного документу для виїзду за кордон малолітньої [PERSON] без згоди батька. Стислий виклад позиції позивача зазначеної в позовній заяві. З 21 вересня 2004 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 05 серпня 2019 року. Від шлюбу мають двох дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Відповідач жодним чином не приймає участі у житті дітей, та позивач в змозі забезпечувати їх самостійно. Всі контакти та інші засоби зв`язку з відповідачем не відповідають або він відмовляє у наданні дозволу, а тому вона змушена звернутися із відповідним позовом до суду. Стислий виклад заперечень відповідача щодо позовних вимог. Після розірвання шлюбу він підтримує відносини з дітьми шляхом спілкування по телефону та зустрічей по вихідним. Регулярно та в повному обсязі сплачує аліменти на їх утримання, купує речі за необхідності. Також спілкується з позивачкою та на її прохання надавав вже згоду на виїзд доньок у 2020 році. В квітні позивачка звернулася до нього з проханням надати дозвіл на виїзд доньки [PERSON] за кордон, який він надав 08 квітня 2022 року шляхом нотаріального посвідчення заяви про надання згоди на виїзд доньки за кордон строком на один рік. Звертаючись із даним позовом позивачка не зазначила країну перебування дитини, не зазначила період виїзду, не дала доказів гарантії повернення дитини в Україну. Позивач у судове засідання не з`явилася від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся про розгляд справи в спрощеному проваджені належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії вчинені у справі. Ухвалою судді від 01 грудня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом учасників справи. Ухвалою суду від 13 квітня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. 15 липня 2022 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі та участі позивача. 27 липня 2022 року від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнає, просить відмовити у їх задоволенні з підстав викладених у відзиві. Фактичні обставини встановлені судом. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та мають від цього шлюбу двох дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] , які проживають разом з позивачкою. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до судового наказу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.06.2019 року стягнуто з [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , аліменти в розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % та не більше 10 (десяти) прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , починаючи стягнення з 24.05.2019 року до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів наданого старшим державним виконавцем Дрозд Ю., заборгованість станом на 01.05.2022 р. відсутня. Як вбачається із заяви посвідченої приватним нотаріусом ДМНО Ричкою Ю.О. відповідач надав дозвіл на виїзд його неповнолітніх дітей за кордон 08 квітня 2022 року до ряду країн. Норми права, що застосував суд. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст. 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. В ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно вимог ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Положеннями ст. 151 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. У відповідності до ст. 153 Сімейного Кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою незалежно від проживання або перебування кожного із них. Згідно вимог ст. 157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до п. 1, п. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Згідно ст. 8 Конвенції про права дитини кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Суд зазначає, що 14.07.2016 Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. Після того, єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57. В п.п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року у справі № 712/10623/17-ц (провадження № 14-244цс18) сформулювала висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Оцінка суду. Крім того, до матеріалів справи позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, в який період часу позивачка має намір вивезти малоліттю доньку за кордон та у яку саме країну. Також позивачка не надала доказів про відмову батька у видачі згоди на виїзд дитини за кордон у супроводі матері та не зазначила, в яку саме країну батько відмовив у виїзді дитини, та з яких підстав, ураховуючи, що у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях відповідач фактично не заперечує проти виїзду дитини за кордон та надав нотаріально посвідчену заяви про надання дозволу на виїзду його дітей за кордон. Враховуючи вищевикладене, вирішуючи позов у межах заявлених вимог,суд приходить до висновку про відсутність підстав для його задоволення.

Outcome: dismissed