Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Дочірнє підприємство «Санаторій «Україна» Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі та грошової компенсації за невикористану відпустку. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що була звільнена за власним бажанням, однак при звільненні з позивачем не було здійснено належного розрахунку. Таким чином, позивач була змушена звернутись до суду з позовом про захист своїх законних прав. З врахуванням зазначеного, позивач просить суд: - стягнути з Приватного акціонерного товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі та грошову компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 116758 грн. 90 коп. та стягнути судові витрати. 18.03.2021 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено до розгляду справи в порядку спрощеного провадження. 20.07.2021 позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог в якій зазначено, що відповідно до копії довідки № 27 від 10 грудня 2020 року, яка надавалась суду разом з позовною заявою, заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем за останні два місяці її роботи на підприємстві становить: за жовтень 2020 року - 20 963, 64 грн.; за листопад 2020 року - 9982, 69 грн. Позивач вказує, що проводить розрахунок середньоденної заробітної плати виходячи з того, що позивач працював у жовтні та листопаді 2020 року на підприємстві відповідача у всі робочі дні, а сума заборгованості по заробітній платі, що вказана у довідці № 27 від 10 грудня 2020 року за вказаний період становить собою 100% від заробітної плати, яку позивач повинен був одержати у вказані місяці, оскільки відповідачем не здійснювалось жодних виплат заробітної плати за вказаний період часу. Таким чином, кількість робочих днів у жовтні та листопаді 2020 року разом становить 42 дні. Отже, середньоденна заробітна плата позивача за два місяці, що передували звільненню дорівнює: (20963, 64 грн. + 9982, 69 грн.) : 42 = 736 грн. 81 коп. Відповідно до Порядку наступним кроком для вирахування середньої заробітної плати за час затримки розрахунку є множення вищевказаної суми середньоденної заробітної плати на кількість робочих днів затримки розрахунку. Оскільки, відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, то днем з якого почалась затримка розрахунку слід вважати наступний день після звільнення. Відповідно до Наказу № 05-К «Про звільнення та припинення дії контракту директора ДП «Санаторій «Україна» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» [PERSON].» від 20.01.2021 року, а також Додаткової угоди № 1 від 20.01.2021 року до Контракту керівника дочірнього підприємства «Санаторій «Україна» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» від 04 березня 2019 року, укладеної між позивачем та відповідачем, позивач був звільнений з посади директора ДП «Санаторій «Україна» ГІрАІ «Укрпрофоздоровниця» 20.01.2021 року. Отже, період затримки розрахунку при звільненні триває з 21.01.2021 року по 20.07.2021 року, тобто по дату звернення позивача з даною Заявою про збільшення позовних вимог. Кількість робочих днів за вказаний період становить 123 дні, а саме: у січні 2021 року - 7 робочих днів; у лютому 2021 року - 20 робочих днів; у березні 2021 року - 22 робочих днів; у квітні 2021 року - 22 робочих днів; у травні 2021 року - 18 робочих днів; у червні 2021 року - 20 робочих днів; у липні 2021 року - 14 робочих днів. Виходячи з вищенаведеного, середня заробітна плата позивача за час затримки розрахунку дорівнює: 736 грн. 81 коп. х 123 = 90 627 грн. 63 коп. Таким чином, за весь час затримки розрахунку відповідача по заробітній платі позивач має на виплату їй середнього заробітку у розмірі 90 627 грн. 63 коп. Відтак, позивач просить суд додатково до суми заборгованості по заробітній платі у розмірі 116 758 грн. 90 коп., визначеної у позовній заяві, стягнути з Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.01.2021 року по 20.07.2021 року у розмірі 90 627 грн. 63 коп. 20.07.2021 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що згідно з п.2.16 статуту ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" господарські товариства, створені за участю ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» та дочірні підприємства Товариства, які є юридичними особами, не відповідають по зобов`язаннях Товариства, а Товариство не відповідає по зобов`язаннях цих підприємств. У своїй діяльності ДП "САНАТОРІЙ "УКРАЇНА" ПрАТ "УКРПРОФОЗДОРОВНИЦЯ" керується статутом дочірнього підприємства, самостійно вирішує організаційно-господарські питання, несе відповідальність за зобов`язаннями. Згідно Статуту ДП "САНАТОРІЙ "УКРАЇНА" ПрАТ "УКРПРОФОЗДОРОВНИЦЯ" Директор безпосередньо керує діяльністю Підприємства, несе персональну відповідальність за результати роботи Підприємства. Як зазначає позивачка, саме ДП "САНАТОРІЙ "УКРАЇНА" ПрАТ "УКРПРОФОЗДОРОВНИЦЯ" мало провести повний розрахунок з нею у зв`язку з її звільненням (наказ про звільнення №05-К від 20.01.2021 року). Представник вказує, що дійсно між позивачкою та відповідачем було укладено «Контракт керівника дочірнього підприємства «Санаторій «Україна» Приватного акціонерного товариства лікувально- оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця». Згідно п.1.3 вказаного Контракту, керівник є повноважним органом (представником) Підприємства при реалізації прав, повноважень, функцій, обов`язків, що передбачені стосовно Підприємства чинним законодавством України. Статус Керівника підприємства має особливість - подвійність. Отже керівник є спеціальним суб`єктом трудового права, що потребує встановлених особливостей правового регулювання, відносно якого діють спеціальні норми. З одного боку, Керівник повинен дотримуватись інтересів роботодавця, з іншого - інтересів працівників, згуртованих у трудовий колектив, членом якого він є. Проте, укладення такого контракту не означає, що трудові обов`язки виникли між позивачкою та ПрАТ «Укрпрофоздоровниця», оскільки ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» не здійснювало нарахування та виплату заробітної плати позивачці (що підтверджується п.5.1 Контракту згідно якого «Керівнику щомісяця виплачується заробітна за рахунок коштів Підприємства»), також трудова книжка Керівника не знаходилась у ПрАТ «Укрпрофоздоровниця». Отже, роботодавцем у даному випадку є юридична особа - Дочірнє підприємство, а ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» є власником юридичної особи, яка є роботодавцем для керівника. В даному випадку саме юридична особа ДП "САНАТОРІЙ "УКРАЇНА" ПрАТ "УКРПРОФОЗДОРОВНИЦЯ" використовувала найману працю [PERSON] , як керівника, а отже саме ДП "САНАТОРІЙ "УКРАЇНА" ПрАТ "УКРПРОФОЗДОРОВНИЦЯ" має всі обов`язки роботодавця, в т.ч. обвязок виплати всіх належних працівникові сум. Вказане підтверджується ст. 116 КЗпП України «при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення». Саме до Дочірнього підприємства позивач звернулась для проведення розрахунку по заробітній платі та компенсації. Також згідно позовної заяви саме Дочірнє підприємство видало довідку про заборгованість по заробітній платі станом на 10.12.2020 року. ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» не може бути належним відповідачем у даній справі, оскільки у ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" відсутні зобов`язання щодо нарахування та виплати заробітної плати або інших виплат на користь позивачки. Встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Таким чином, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог. 15.11.2021 позивачем було подано відповідь на відзив, в якому остання зазначила, що не погоджується з тлумаченням відповідача в частині особливостей правового становища керівника дочірнього підприємства у ситуації конкретного спору, що вирішується судом у справі 757/13084/21-ц, а саме директора ДП «Санаторій «Україна», Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» є помилковим та не ґрунтується на чинному законодавстві України про працю. Позивач просить суд звернути увагу на те, що наведена вище стаття 47 КЗпП України регулює правовідносини щодо розрахунку з працівником саме у ситуації його звільнення та при проведенні одноразового кінцевого розрахунку з ним. Ці правовідносини за змістом принципово відмінні від тих правовідносин, що виникають при регулярних і чисельних виплатах поточної заробітної плати директору Дочірнього підприємства, котрі дійсно відбувалися на рівні самого Дочірнього підприємства (що відповідає змісту п. 5.1 «Контракту керівника дочірнього підприємства «Санаторій «Україна» Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» від 04.03.2019 р., цитата з якого наведена у відзиві: «Керівнику щомісяця виплачується заробітна плата за рахунок коштів Підприємства». Обставиною, що має істотне значення для вирішення спору у справі є те, що власником ДП «Санаторій «Україна» Приватного акціонерного товариства лікувально - оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» та роботодавцем для його керівника є Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», що і визнає сам відповідач. Саме для власника законом передбачено обов`язок провести розрахунок з керівником у такій ситуації. Відповідач є юридичною особою, а не органом Дочірнього підприємства. Таким чином, на думку позивача, своїми діями відповідач підтвердив, що саме він є стороною відповідних трудових правовідносин, зокрема: - саме відповідач свого часу прийняв позивача на роботу; - саме відповідач як роботодавець уклав із позивачем Контракт та, відповідно, є його стороною і несе зафіксовані у його тексті зобов`язання; - відповідач уклав з позивачем Додаткову угоду до Контракту від 04.03.2019, якою його дію було припинено; - відповідач оформив припинення трудових правовідносин з позивачем (найнятим ним працівником) та оформив його відповідним Наказом від 20.01.2021 р. № 05-к. Так, у п.3 Наказу від 20.01.2021 р. № 05-к відповідач окремо та одноособово, без узгодження із іншою стороною Трудового контракту, доручив бухгалтерії Дочірнього підприємства провести повний розрахунок з [PERSON] , у зв`язку із її звільненням. Однак у Трудовому контракті не застережено, що у випадку звільнення керівника розрахунок з ним здійснюється за рахунок коштів Дочірнього підприємства (хоча розділ 5 Контракту містить повний перелік виплат, що здійснюються на користь керівника за рахунок власних коштів Дочірнього підприємства). Позаяк сторони не досягли згоди про інше, у такій ситуації належить керуватися законом, а саме ст. 47 КЗпП України, якою обов`язок проведення повного розрахунку при звільненні покладено на власника (який, до того ж, є роботодавцем для керівника Дочірнього підприємства). Таким чином, подвійність правового становища директора Дочірнього підприємства виявляється саме в тому, що, з одного боку, він є єдиним органом управління такого підприємства, а з іншого - повноваження роботодавця та трудові обов`язки власника щодо директора Дочірнього підприємства несе материнське підприємство, зокрема, при прийомі такого керівника на роботу та при його звільненні із займаної посади, включаючи проведення кінцевого розрахунку зі звільненим керівником. Підсумовуючи все викладене вище, позивач просить суд взяти до уваги, що саме Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» є належним відповідачем у справі № 757/13084/21-ц, що вірно встановив суд при відкритті провадження, а позиція відповідача скерована на уникнення від покладання на нього передбаченої законом відповідальності і, тим самим, на порушення трудових прав [PERSON] . В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Представник відповідача заперечувала щодо задоволення позовних вимог та звернула увагу, що Приватне акціонерне товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» не є належним відповідачем. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялась шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення про судове засідання на сайті Печерського районного суду м. Києва. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Так, 04 березня 2019 року між [PERSON] та Акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» було укладено Контракт керівника дочірнього підприємтва «Санаторій «Україна» Приватного акціонерного товариства лікувально - оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» У відповідності до даного контракту позивач зобов`язувалася займати посаду директора Дочірнього підприємства «Санаторій «Україна» та здійснювати відповідне керівництво даним підприємством на термін з 05 березня 2019 року по 04 березня 2022 року включно. Відповідно до п. 1.2. вказаного Контракту він є строковим трудовим договором, на підставі якого виникають трудові відносини між позивачем та відповідачем. Згідно з п. 5.1. Контракту: «За виконання обов`язків, передбачених цим Контрактом, Керівнику щомісяця виплачується заробітна плата за рахунок коштів підприємства, що складається з наступних статей: - посадовий оклад, розмір якого встановлюється наказом Голови Правління Товариства Крім того, відповідно до п. 5.4. Контракту: «Керівнику надасться оплачувана відпустка терміном в 31 календарний день у тому числі - основна щорічна відпустка тривалістю 24 календарні дні та додаткова відпустка за ненормований робочий день тривалістю 7 календарних днів». Пунктом 6.1. Контракту вказано, що Контракт припиняє свою дію: «... б) за згодою сторін за ініціативною Керівника до закінчення терміну дії Контракту у випадках, передбачених чинним законодавством України (ст. 38 та ст. 39 КЗпП України) та цим Контрактом». 10 грудня 2020 року позивач звернулася до Голови правління з заявою про звільнення у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку (ст. 38 КЗпП У країни). На підставі вказаної заяви відповідачем 20 січня 2021 року був виданий Наказ № 05-К «Про звільнення та припинення дії контракту директора ДП «Санаторій «Україна» ПрАТ «Укпрофоздоровниця» [PERSON].», а також між позивачем та відповідачем була укладена Додаткова угода № 1 від 20 січня 2021 року до Контракту Дочірнього підприємства «Санаторій «Україна» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» від 04 березня 2019, відповідно до якої сторони погодились припинити достроково Контракт. Так, згідно з п. 3 вищевказаного Наказу, бухгалтерії дочірнього підприємства «Санаторій Україна» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» було наказано провести повний розрахунок з [PERSON] , в зв`язку з її звільненням 20 січня 2021 року. 03 лютого 2021 року позивач письмово звернулася до третьої особи з вимогою про виконання нею наказу відповідача розрахунок з нею по заробітній платі та компенсації за використану відпустку, а також просила відповідача надати довідку про нараховану плату та компенсацію за невикористану відпустку, однак вона не була надана. Разом з цим, в день звернення з заявою про звільнення підприємством була видана довідка про заборгованість по заробітній платі станом на 10 грудня 2020 року та сума компенсації за не використану відпустку, які сумарно становлять 116 758 грн. 90 коп. Відтак, позивач була змушена звернутись до суду з метою захисту своїх прав, оскільки позивач вважає, що її право на отримання заробітної плати є порушеним. Частиною 1 статті 4 Цивіл ьного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Так, відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у статті 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 вказаного Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно зі ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. За частиною 1 статті 47 КЗпП України (у редакції, чинній на момент припинення трудових відносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно з вимогами ст. 117 Кодексу законів про працю України вищезазначеного Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тобто, проведення повного розрахунку зі звільненим працівником проводиться не на вимогу такого працівника, а закріплено законодавством. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Крім цього, згідно з частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою статті 24Закону України«Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Положеннями статей 4,6 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що відповідно до вимог статті 83КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та № 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява № 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, розглянувши спір між сторонами з підстав, зазначених в позові, суд приходить до остаточного висновку про обґрунтованість і доведеність позовних вимог позивача, а протилежного відповідачем не спростовано. Щодо посилань відповідача, що він є неналежним відповідачем, суд вважає такі доводи необґрунтовані, оскільки контракт був укладений саме з відповідачем та останній здійснював нарахування заробітної плати. Таким чином, судом встановлено факт заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі та не виплаті грошової компенсації за невикористані відпустки. Відтак, суд погоджується з розрахунком позивача, оскільки відповідачем не було подано своїх розрахунків та додаткових доказів для можливості перевірки вірності поданих розрахунків позивача. Відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості по заробітній платі, грошову компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 116758 грн. 90 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.01.2021 року по 20.07.2021 року у розмірі 90 627 грн. 63 коп. Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 р.№ 13 допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати не більше ніж за один місяць. Судовий збір у розмірі 1860 грн. 00 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки остання його сплатила при подачі позовної заяви. Щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд звертає увагу, що відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи належить витрати на професійну правничу допомогу. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так, згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Положеннями ч. 3 ст. 4 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність від 05.07.2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076) встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Згідно з п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону № 5076 до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97). Відтак, суд звертає увагу, що позивачем не було надано суду документів, які б підтвердили понесені витрати, а саме: відсутні акт-прийому передачі та квитанції про оплату таких послуг. Таким чином, витрати на правову допомогу не підлягають стягненню, оскільки є такими, що не були підтверджені документально. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 115,116 КЗпП,

Outcome: approved