Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-06 00:00:00

11 січня 2021 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк»), в якому просиласуд визнати недійсним договір поруки №К2НСА8000061681/1, укладений [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» 26 березня 2008 року. Вирішити питання розподілу судових витрат. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказувала на те, що 26 березня 2008 року [PERSON] , після укладення шлюбу - [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» уклали договір поруки за виконання кредитних зобов`язань [PERSON] згідно з кредитним договором від 26 березня 2008 року №К2НСА8000061681. Станом на день укладення договору поруки позивачу [INFO] було 17 років. Таким чином, вказаний правочин було укладено позивачем без необхідного обсягу цивільної дієздатності, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним. В травні 2016 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до позивача, її матері [PERSON] та [PERSON] із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. 18 квітня 2016 року [PERSON] подала зустрічний позов про визнання договору поруки недійсним з підстав, аналогічних підставам цього позову. Однак питання про відкриття провадження за цим позовом не вирішувалось судом першої інстанції, про що свідчить зміст постанови Одеського апеляційного суду від 09 квітня 2020 року та Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі №504/551/16. Так, суди зазначили про те, що позовні вимоги [PERSON] можуть бути розглянуті в окремому позові. На підставі наведеного позивач просила про задоволення позову. До позовної заяви позивач додала клопотання про забезпечення позову, в якому просила зупинити стягнення на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 9 квітня 2020 року. Крім того, позивач просила витребувати з Комінтернівського районного суду Одеської області матеріали справи №504/551/26. Ухвалою судді [PERSON] від 05 березня 2021 року в справі відкрито провадження для розгляду за правилами загального позовного провадження. 13 серпня 2021 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому вказав про те, що [PERSON] не надала суду жодних належних та допустимих доказів того, що під час укладення оспорюваного договору поруки була недієздатною, чи мала неповну цивільну дієздатність, оскільки повна цивільна дієздатність можу бути надана фізичний особі, яка досягла 16 років і працює за трудовим договором, а також неповнолітній особі, яка записана матір`ю або батьком дитини. При цьому, під час укладення договору поруки були дотримані всі умови, встановлені ст. 203 ЦК України, тому відсутні підстави для визнання вказаного договору недійсним. На підставі викладеного представник відповідача просив про відмову в задоволенні позову. 29 липня 2021 року від представника відповідача надійшла заява про застосування позовної давності. Представник відповідача зазначив, що в обґрунтування позову [PERSON] не зазначає з якого часу вона дізналась про порушення своїх прав, не просить поновити строк на звернення до суду з позовом та не надає жодних доказів. 17 серпня 2021 року представник позивача подав пояснення, в яких вказав про те, що сам факт, що у віці до 18 років неповна цивільна дієздатність особи є презумпцією, позивач не отримувала до цього віку повної цивільної дієздатності. Відповідач не надав суду правову позицію, яка б спростувала наявність підстав для відмови у задоволені позову. 03 вересня 2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до розгляду по суті. Згідно з розпорядженням керівника апарату Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року у зв`язку зі смертю судді [PERSON] справу передано на повторний авторозподіл. 17 листопада 2021 року справу передано на розгляд судді Бусик О.Л. Ухвалою судді від 18 листопада 2021 року справу прийнято до провадження судді Бусик О.Л. та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 14 лютого 2022 року від представника позивача надійшли пояснення, в яких зазначено про те, що мати позивача не знала про укладення договору поруки до 2016 року, коли отримала ухвалу про відкриття провадження у справі №504/551/16 про стягнення боргу за кредитним договором з неї, позивача та [PERSON] . Підтвердженням такої необізнаності є її позовна заява про визнання недійсними кредитного договору від 26 березня 2008 року та договору поруки, укладеного її неповнолітньою донькою. Супровідним листом матеріали зазначеної справи направлені сторонам 01 квітня 2016 року, а вже 18 квітня 2016 року [PERSON] подала зустрічний позов про визнання спірного договору поруки недійсним з підстав аналогічних підставам цього позову. Однак питання про відкриття провадження за цими позовами не було вирішено, про що свідчить зміст постанови Одеського апеляційного суду від 09 квітня 2020 року та Верховного Суду від 04 листопада 2020 року. Саме ці факти є підставою для спростування тверджень представника відповідача про порушення позивачем позовної давності. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив про задоволення позову в повному обсязі. Представник відповідача просила у задоволенні позову відмовити. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, заслухавши думку представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 26 березня 2008 року АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали кредитно-заставний договір № К2НСА8000061681, відповідно до умов якого АТ КБ «Приватбанк» надав [PERSON] кредит в розмірі 8 166,83 доларів США, зі сплатою 10,08% річних. Сторони домовились про сплату щомісячного платежу у період з 1 по 5 число кожного місяця в розмірі 223,41 доларів США, до складу якої входять платежі за винагородою, процентами та Кредитом Цього ж дня [PERSON] уклала з АТ КБ «Приватбанк» договір поруки № К2НСА8000061681/1, відповідно до умов якого [PERSON] зобов`язалась відповідати перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник. У зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Комінтернівського районного суду Одеської області. Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 5 листопада 2018 року у задоволенні позову АТ КБ Приватбанк» відмовлено. Не погоджуючись з указаним рішенням Т КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу. Постановою Одеського апеляційного суду від 09 квітня 2020 року рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 05 листопада 2018 року скасовано, позов АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково. Стягнуто на користь АТ КБ «Приватбанк» солідарно із [PERSON] та [PERSON] згідно з договором поруки № К2НСА8000061681/1 від 26 березня 2008 року, солідарно із [PERSON] та [PERSON] згідно з договором поруки № К2НСА8000061681/3 від 26 березня 2008 року, солідарно із [PERSON] та [PERSON] згідно з договором поруки № К2НСА8000061681/2, заборгованість за укладеним 26 березня 2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] кредитно-заставним договором № К2НСА8000061681 станом на 10 лютого 2016 року в розмірі - 8720,50 доларів США. Постановою Верховного Суду від 04 листопада 2020 року постанову Одеського апеляційного суду від 09 квітня 2020 року залишено без змін. Указаною постановою встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] , що підтверджується копією паспорта громадянина України, виданого 10 січня 2014 року Дарницьким районним відділом Головного управління Державної митної служби України в місті Києві. На час укладення між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] договору поруки від 26 березня 2008 року поручитель не досягла повноліття. Проте, встановивши, що договір поруки від 26 березня 2008 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , не визнано судом недійсним і його недійсність не встановлена законом, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про його правомірність, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором солідарно з боржником. При цьому, в суді апеляційної інстанції [PERSON] клопотання про проведення експертизи щодо встановлення належності підпису на договорі поруки саме їй не подавала (подавала лише в суді першої інстанції), а суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати факти щодо обставин справи, які не були встановлені судом першої інстанції. Крім того, 18 квітня 2016 року [PERSON] подала до Комінтернівського районного суду Одеської області зустрічну позовну заяву про визнання недійсним договору поруки від 26 березня 2008 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та нею. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 27 квітня 2016 року зустрічну позовну заяву [PERSON] залишено без руху у зв`язку з недодержанням вимог, встановлених статтями 119, 120 ЦПК України, а саме позивачем не додано до позовної заяви документ, який підтверджує сплату судового збору. 20 травня 2016 року на виконання вимог ухвали суду [PERSON] направила до суду квитанцію про сплату судового збору. Вирішуючи спір та ухвалюючи в подальшому рішення у справі, суд першої інстанції не вирішив питання щодо подальшого процесуального руху зустрічної позовної заяви [PERSON] . Апеляційний суд звернув увагу на вказані обставини, однак не мав процесуальної можливості усунути зазначені недоліки суду першої інстанції, допущені під час прийняття зустрічного позову. При цьому, Верховний Суд зазначив про те, що вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору поруки можуть бути розглянуті в окремому позові, спільний розгляд такого позову із позовом, який є предметом перегляду, не є обов`язковим. Не здійснивши процесуальних дій щодо зустрічних позовних заяв відповідачів, суд першої інстанції у достатньому обсязі не сприяв сторонам у реалізації їх процесуальних прав. Зустрічний позов - самостійна позовна вимога, заявлена відповідачем у процесі, який вже виник, для спільного розгляду з первісним з метою захисту своїх інтересів. Оскільки необхідність зв`язку між зустрічною та первісною вимогами не усуває самостійного характеру зустрічного позову, тому відповідачі в тому числі [PERSON] не позбавлені права подати до суду самостійні позови про визнання недійсними договорів поруки. Встановивши зазначені обставини, суд приходить до наступного. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 32 ЦК України, фізична особа від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: 1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; 2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; 3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; 4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку). Відповідно до частини 2 статті 32 ЦК України, неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Так, на вчинення неповнолітньою особою правочину щодо отримання кредитних коштів повинна бути згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника, якої, як встановив суд апеляційної інстанції, відповідач перед укладенням правочину не отримав. За правилами частини першої статті 222 ЦК України, визначено, що правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу, тобто якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні. Частиною другою статті 222 ЦК України визначено, що правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, договір поруки, укладений [PERSON] з АТ КБ «Приватбанк» 26 березня 2008 року,у неповнолітньому віці - суперечить приписам частини другоїстатті 203 ЦК України. Таким чином, укладений сторонами договір поруки на підставі статті 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним з моменту укладення. Що стосується заяви представника відповідача про застосування позовної давності то слід зазначити наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до судуз вимогоюпро захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України). За правилами статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (чч. 4, 6 ст. 261 ЦК України). Відповідно до п. 16 укладеного сторонами договору поруки повернення кредиту, наданого у вигляді строкового кредиту в сумі 8166,83 доларів США строк повернення кредиту зазначено до 25 березня 2013 року. Пунктом 12 договору поруки установлено, що порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Ураховуючи те, що позивач звернулась до Комінтернівського районного суду Одеської області із зустрічним позовом 18 квітня 2016 року, то вона не пропустила позовну давність, яка була збільшена за домовленістю сторін. На підставі наведеного суд приходить до висновку про задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1261,20 грн. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved