Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-26 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за недійсним правочином, а саме просять суд стягнути з відповідача вартість квартири [ADDRESS] в розмірі 686200,00 грн., по 343100,00 грн. кожному. Також просять вирішити питання судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовують тим, що 31.01.2013 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.2. договору купівлі-продажу квартира була придбана позивачами у спільну часткову власність, кожному по 1/2 частці. Згідно з п. 3.2. договору купівлі-продажу позивачами передано відповідачу кошти у розмірі 32830,00 грн. (по 16415,00 грн. кожним) перед підписанням договору. В подальшому, 01.03.2020 року, приватним нотаріусом засвідчено заяву відповідача [PERSON] про отримання від позивачів решти суми коштів в розмірі 51670,00 грн. (по 25835,00 грн. від кожного). Таким чином, позивачі здійснили повний розрахунок за придбану квартиру відповідно до договору купівлі-продажу від 31.01.2013 року. В подальшому, відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатсьої області від 01.10.2015 року, яке постановою Верховного Суду від 04.12.2019 року залишено в силі, у [PERSON] та [PERSON] витребувано на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Одночасно вирішено усунути перешкоди у користуванні [PERSON] майном, шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Позивачі вказують, що за таких обставин їх позбавлено як придбаного нерухомого майна - квартири, так і сплачених ними грошових коштів, а тому змушені звернутися до суду за захистом своїх порушених права. При цьому, вартість квартири на момент звернення до суду з позовом становить 686200,00 грн. Таким чином, з посиланням на норми ст.ст. 215, 216, 236, 328, 346, 1212, 1213 ЦК України, позивачі просять стягнути з відповідача кошти у розмірі 686200,00 грн., як компенсацію за втрачену ними придбану квартиру. Ухвалою суду від 17.02.2022 року позов було залишено без руху та повідомлено позивачів про необхідність виправити недоліки позову. 23.02.2022 року представником позивачів на виконання ухвали про залишення позову без руху було усунуто недоліки позову. Ухвалою суду від 28.02.2022 року по справі призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 05.04.2022 року підготовче засідання вирішено відкласти, а провадження у справі зупинити до виконання судового доручення про вручення відповідачу [PERSON] копії ухвали про відкриття провадження та копії позовної заяви з доданими до неї документами. Ухвалою суду від 13.04.2022 року провадження у цивільній справі поновлено, а підготовче засідання призначено на 05.05.2022 року. Ухвалою суду від 05.05.2022 року підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за недійсним правочином закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті на 19.05.2022 року. Ухвалою суду від 19.05.2022 року, розгляд справи по суті за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за недійсним правочином відкладено на 27.07.2022 року. Представник позивачів в судовому засіданні позов підтримав, додатково пояснив, що про обставини, які стали підставою для витребування квартири у позивачів, на час укладення договору купівлі-продажу квартири у 2013 році, позивачам відомо не було. Проти ухвалення судом заочного рішення не заперечив. Відповідач у судове засідання з розгляду цієї справи не з`явився повторно, хоча про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином. У зв`язку із неявкою відповідача, який був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, без поважних причин в судове засідання, оскільки про поважність причин неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав, то зі згоди позивача суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування умов, передбачених ст. 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивачів, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 31.01.2013 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Переста Я.О., зареєстрований в реєстрі за № 273. Відповідно до п. 1.2. договору купівлі-продажу від 31.01.2013 року квартира була придбана позивачами у спільну часткову власність, кожним по 1/2 частці. Згідно з п. 3.2. договору купівлі-продажу позивачами передано відповідачу кошти у розмірі 32830,00 грн. (по 16415,00 грн. кожним) перед підписанням договору, решту суми, а саме 51670,00 грн., зобов`язались оплатити пізніше. При цьому, в п. 6.1. договору купівлі-продажу від 31.01.2013 року сторони домовилися про те, що продавець, відповідач по справі, надає свою згоду на державну реєстрацію права власності покупцям, позивачам по справі, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до повного розрахунку. Право власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] зареєстровано 31.01.2013 року за реєстраційним номером 1981121104, що підтверджується інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 18.06.2021 року № 262376893. Одночасно судом також встановлено, що відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатсьої області від 01.10.2015 року, яке постановою Верховного Суду від 04.12.2019 року залишено в силі, позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] задоволено та витребувано, зокрема, у [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Одночасно вирішено усунути перешкоди у користуванні [PERSON] майном, шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] . При розгляді вказаної справи судом встановлено, що « [PERSON] та [PERSON] відповідають критерію «добросовісного набувача», оскільки в момент оформлення права власності на спірне майно не знали про його незаконне відчуження [PERSON] у [PERSON] . Отже, обставини по справі у повній мірі відповідають законодавчо встановленому способу захисту позивачем свого порушеного права, яке не визнається відповідачами та фактичної наявності всіх складових елементів правової конструкції, передбаченої ст. 388 Цивільного кодексу України. При цьому, правова природа правочину, на підставі якого Квартира опинилася у власності [PERSON] (дарування, купівля продаж, платний, безоплатний) не впливає на можливість застосування до спірних правовідносин ст. 388 Цивільного кодексу України, при наявності вищевказаних фактичних даних.». Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, обставини щодо витребування квартири [ADDRESS] у позивачів встановлені судовим рішенням, не підлягають доказуванню у справі, яка розглядається, оскільки мають преюдиційне значення. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен встановити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст. 657 ЦК України). У ч. 1 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Згідно з ст. 660 ЦК України якщо третя особа на підставах, що виникли до продажу товару, пред`явить до покупця позов про витребування товару, покупець повинен повідомити про це продавця та подати клопотання про залучення його до участі у справі. Продавець повинен вступити у справу на стороні покупця. Якщо покупець не повідомив продавця про пред`явлення третьою особою позову про витребування товару та не подав клопотання про залучення продавця до участі у справі, продавець не відповідає перед покупцем, якщо продавець доведе, що, взявши участь у справі, він міг би відвернути відібрання проданого товару у покупця. Якщо продавець був залучений до участі у справі, але ухилився від участі в її розгляді, він не має права доводити неправильність ведення справи покупцем. Частина 1 ст. 661 ЦК України встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Виходячи зі змісту норми ст. 661 ЦК України обов`язок продавця відшкодувати покупцеві збитки виникає за умови існування в сукупності наступних юридичних фактів: 1) існування підстав для вилучення речі, що є предметом договору купівлі-продажу, до моменту укладення такого договору; 2) вилучення в покупця предмета договору купівлі-продажу за рішенням суду; 3) покупець не знав і не міг знати про наявність підстав для вилучення речі, які виникли до укладення договору. Тому підставою для відшкодування збитків за ст. 661 ЦК України є виключно об`єктивні обставини, вичерпний перелік яких наведений у ч. 1 цієї статті, із сукупною наявністю яких закон пов`язує обов`язок продавця здійснити відшкодування покупцеві завданих збитків. При цьому, ст. 661 ЦК України слід розглядати в сукупності із ст. 660 ЦК України, яка знімає з продавця тягар відповідальності у разі, якщо продавець не брав участі в судовому процесі (щодо витребування майна з чужого незаконного володіння) та доведе, що взявши участь, він міг би відвернути відібрання проданого товару у покупця. Враховуючи наведене, існування обставин, визначених ч. 2 ст. 660, ч. 1 ст. 661 ЦК України, є імперативною підставою для відшкодування покупцеві завданих йому внаслідок вилучення майна збитків і таке відшкодування має бути здійснене саме продавцем. Відповідальність продавця згідно з ст. 661 ЦК України є імперативною нормою при наявності перерахованих вище об`єктивних обставин та не потребує доведення складу цивільного правопорушення, оскільки продавець залучається до розгляду справи про витребування майна і якщо не відверне витребування майна, тоді повинен відповідати за завдані збитки. Таким чином, спеціальна норма (ст. 661 ЦК України) має переважне застосування перед нормою загальною (ст. 614 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року в справі № 469/1044/17 Зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду зауважує, що кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, в якого придбав майно, про відшкодування збитків на підставі ст. 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Таку ж вимогу може заявити і проміжний набувач до первинного набувача. Вказане відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16.12.2015 року у справі № 6-2510цс15 (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 488/5027/14-ц (п. 93), від 29.05.2019 року у справі № 367/2022/15-ц (п. 63), від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц (п. 125.6.3))». При цьому, судом встановлено, що відповідач [PERSON] приймав участь в розгляді цивільної справи за результатами розгляду якої було ухвалено рішення про витребування у [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] квартири [ADDRESS] з подальшим їх виселенням з цієї квартири. Таким чином, у цьому випадку продавець квартири за договором купівлі-продажу від 31.01.2013 року, відповідач [PERSON] , був залучений до розгляду справи про витребування спірного нерухомого майна і не відвернув витребування такого майна, а відтак повинен відповідати за завдані збитки на підставі ст. 661 ЦК України, яка у спірному випадку є імперативною нормою при наявності перерахованих вище об`єктивних обставин та не потребує доведення складу цивільного правопорушення. В силу вимог ст. 81 ЦПК України позивачі повиненні також обґрунтувати розмір збитків. Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» проведення оцінки майна є обов`язковим у випадках, зокрема, визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом. При цьому, вирішуючи питання про грошове стягнення у справах за позовами про захист права приватної власності на майно, суд має виходити з того, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутності дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості (постанова Верховного Суду від 30.10.2019 року у справі № 640/14719/15-ц). Розмір збитків від втрати квартири [ADDRESS] визначено позивачами з урахуванням її ринкової вартості на час подання цього позову до суду. Відповідно до звіту про оцінку вартості майна, складеного ПП [PERSON] (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 483/20 від 05.06.2020 року), ринкова вартість квартири [ADDRESS] станом на 31.01.2022 року становить 686200,00 грн. Така вартість відповідачем не спростована. Одночасно суд вважає за необхідне звернути увагу і на таке. Обґрунтовуючи позов, позивачі вказують на норми ст.ст. 215, 216, 236, 328, 346, 1212, 1213 ЦК України та просять суд стягнути з відповідача кошти у розмірі 686200,00 грн., як компенсацію за втрачену ними придбану квартиру. Так, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. При таких обставинах, приймаючи до уваги повноваження суду та завдання цивільного судочинства,суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо справжньої правової природи правовідносин сторін та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. При цьому суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19). Таким чином, у випадку помилкового посилання позивача не на ту норму закону, суд, встановивши підстави позову, застосовує норму закону, яка регулює правовідносини сторін, незалежно від згоди на це позивача чи відповідача. Тому неправильне зазначення позивачем правових норм на обґрунтування позову (ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України) не є визначальним для суду при вирішенні питання про те, яким законом потрібно керуватися при захисті права позивача на відшкодування вартості квартири, що вибула з її власності внаслідок незаконності та протиправності первісного набуття прав на неї відповідачем. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 15.04.2020 року (справа №489/3570/16-ц). З огляду на зазначене, судом і встановлено, що визначений законом способом захисту прав покупця, який не знав і не міг знати про неможливість відчуження майна продавцем, є відшкодування заподіяних йому збитків з підстав, передбачених ст. 661 ЦК України. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] 686200,00 грн. (по 343100,00 грн. пропорційно належної їм частки) в рахунок відшкодування збитків, які виникли у зв`язку з вилученням за рішенням суду квартири [ADDRESS] на користь третьої особи, оскільки встановленим законом способом захисту прав покупця, який не знав і не міг знати про неможливість відчуження майна продавцем, є відшкодування заподіяних йому збитків з підстав, передбачених ст. 661 ЦК України, в силу чого позов підлягає задоволенню. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Згідно з ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачів необхідно стягнути по 3431,00 грн. на користь кожного сплаченого судового збору. Що стосується вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача [PERSON] витрат за проведення оцінки нерухомого майна, то суд приходить до наступного висновку. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~133\~ЦПК України\~судові витрати\~складаються з\~судового збору\~та витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи.\~Згідно з\~ч.\~3\~ст.\~133\~ЦПК України до\~витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи,\~належать витрати: 1)\~на професійну\~правничу допомогу; 2)\~пов`язані із\~залученням свідків,\~спеціалістів,\~перекладачів,\~експертів та\~проведенням експертизи; 3)\~пов`язані з\~витребуванням доказів,\~проведенням огляду\~доказів за\~їх місцезнаходженням,\~забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. На підтвердження понесених витрат, а саме витрат за проведення оцінки нерухомого майна, позивачем надано рахунок № 02/22 від 08.01.2022 року та квитанцію про оплату № 128001979 від 08.02.2022 року на суму 3000,00 грн., здійснену позивачем [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивач [PERSON] також і витрат за проведення\~оцінки нерухомого\~майна в розмірі 3000,00 грн. З огляду на це, загальний розмір судових витрат, що підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] становить 6431,00 грн.

Outcome: approved