Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-31 00:00:00

в січні 2022 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Київської міської ради, згідно з яким просив: визнати за ним право власності на гараж, розташований в садибі будинку [ADDRESS] . В обгрунтування позовних вимог вказував, що він є спадкоємцем за заповітом після смерті свого батька - [PERSON] , якому за його життя на підставі розпорядження Старокиївської районної державної адміністрації м. Києва за № 232 від 27.04.1998 року було дозволено переобладнати аварійний сміттєзбирнік, розташований в садибі будинку [ADDRESS] , під гараж та використовувати його для збереження власного автомобіля. Розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації за № 180 від 14.02.2006 року [PERSON] продовжено термін користування існуючим гаражем, розташованим у садибі будинку [ADDRESS] до 31.12.2010 року. При цьому, [PERSON] продовжував використовувати гараж до моменту настання смерті, тобто до [INFO] , відкрито та безперервно володів ним протягом більше ніж 10 років, а отже добросовісно заволодів ним. У свою чергу, після смерті [PERSON] позивач, який є спадкоємцем свого батька за заповітом, продовжив користування гаражем. Так, 21.02.2020 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, який було задоволено рішенням суду від 02.11.2020 року. У зв`язку з зазначеним, позивач, як спадкоємець за законом, звернувся до приватного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на гараж. Разом з тим, постановою приватного нотаріуса від 16.04.2021 року позивачу було відмовлено у вчиненні такої нотаріальної дії, оскільки не подано документів, що посвідчують право власності спадкодавця на гараж. За вказаних обставин, а також посилаючись на наявність всіх законних підстав для визнання його власником спірного майна за набувальною давністю, позивач звернувся до суду з цим позовом, який просив задовольнити у повному обсязі. Ухвалою суду від 13.01.2022 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 15.02.2022 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з`явивсся, про час та місце розгляду справи розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки суд не сповістив. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні, розпорядженням Старокиївської районної державної адміністрації м. Києва за № 232 від 27.04.1998 року [PERSON] було дозволено переобладнати аварійний сміттєзбирнік, розташований в садибі будинку [ADDRESS] , під гараж та використовувати його для збереження власного автомобіля. Розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації за № 180 від 14.02.2006 року [PERSON] продовжено термін користування існуючим гаражем, розташованим у садибі будинку [ADDRESS] до 31.12.2010 року. Разом з тим, [INFO] [PERSON] помер. При цьому, доказів того, що за своє життя [PERSON] набув право власності на вищевказане майно, матеріали справи не містять. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02.11.2020 року у справі № 761/5895/20 [PERSON] визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , тривалістю 2 місяця з дня набрання рішенням законної сили. У свою чергу, постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бородіною О.В. від 16.04.2021 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на заповітом після смерті [PERSON] на нерухоме майно, оскільки позивачем не було надано документи, які б підтверджували право власності на спадкове майно. Звертаючись до суду з позовом та вказуючи, що після смерті батька він продовжив користуватися гаражем, позивач, як на підставу для задоволення позовних вимог, посилався на наявність всіх законних підстав для визнання його власником спірного майна за набувальною давністю. Так, згідно зі ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Частиною 4 статті 344 ЦК України встановлено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Як визначено статтею 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При цьому, ч.2 ст. 344 ЦК України визначає, що особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. При цьому, суд окремо звертає увагу на той факт, що Розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації за № 180 від 14.02.2006 року [PERSON] , яким продовжено батьку позивача [PERSON] , термін користування існуючим гаражем, розташованим у садибі будинку [ADDRESS] до 31.12.2010 року, окремо в п.2 визначено, що [PERSON] надається право тимчасового користування гаражем без спорудження підвальних приміщень та оглядової ями, згідно діючого законодавства без права продажу, дарування, передачі в оренду іншим особам, гараж не підлягає переоформленню у спадщину. Згідно з п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 07.02.2014 року за № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності. При цьому, однією з основних умов для набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне володіння, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. У розумінні ст. 344 ЦК України володілець має бути визнаний таким, що добросовісно заволодів нерухомим майном. Тобто, добросовісність може бути лише результатом фактичної помилки. У свою чергу, до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Однак, позивач, пред`явивши позов про визнання права власності за набувальною давністю та виклавши при цьому обставини і посилання на наведені правові норми, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження умов щодо добросовісного володіння ним спірним майном. Натомість, як зазначено у позовній заяві самим позивачем, йому були відомі всі обставини, за яких померлий спадкодавець користувався гаражем тобто, відсутні підстави вважати, що позивач не знав і не міг знати, що володіє чужою річчю. Разом з тим, відповідно до п. 6 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 28.01.2013 року за № 24-150/0/4-13 норми ст. 344 ЦК України про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Володілець за давністю є незаконним володільцем. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад, спадкування), а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Як зазначено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року за № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", набуття права власності на майно за набувальною давністю є самостійною підставою набуття права власності. Право власності на нерухоме майно не переходить від спадкодавця до спадкоємця (стаття 1216 ЦК України), а набувається за рішенням суду (ч. 4 ст. 344 ЦК України). Отже, спори про набуття права власності за набувальною давністю не є спорами із спадкування, в тому числі й у випадках, коли особа заявляє про давність володіння (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Також, відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно із статтею 4 ЦПК України, статті 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.? Частиною першою, другою статті 77 ЦПК України визначено, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Таким чином, враховуючи вищевстановлені обставини справи та викладені положення законодавства України, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed