Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-20 00:00:00

В липні 2021 року позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з [PERSON] на його користь заборгованість за договором про надання житлово-експлуатаційних послуг у розмірі 8 733, 52 грн. та судові витрати у розмірі 2 270 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЗАТИШОК СЕРВІС» і [PERSON] було укладено Договір про надання житлово-експлуатаційних послуг з утримання будинку та прибудинкової території № 32/1 -ДБ від «01» квітня 2017р. стосовно квартири [ADDRESS] . Станом на 31.07.2020 року у Відповідача існує прострочена заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги у квартирі [ADDRESS] у розмірі 7 747, 02грн., яку позивач просив стягнути з неї разом із судовими витратами, понесеними при пред`явлені позову. Крім того, позивач просив стягнути інфляційне збільшення суми заборгованості у розмірі 784, 24 грн. та 3% річних у розмірі 202, 26 грн. Представник позивача, надав до суду письмову заяву, у якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просив їх задовольнити у повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач, 21 жовтня 2021 року, надав до суду відзив на заявлені вимоги в якому вона просить відмовити у повному обсязі в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що вона не є споживачем житлово-комунальних послуг, оскільки не проживала за адресою: [ADDRESS] . Також, у відзиві зазначено, що між позивачем та відповідачем відсутні будь-які договірні правовідносини в сфері надання-споживання житлово-комунальних послуг за вказаної адресою, оскільки відповідно до копії наданого договору № 32/1 -ДБ від «01» квітня 2017 року, документ підписано особою, яка не мала на це повноважень, внаслідок зайняття відповідної посади директора та набуття повноважень діяти від імені товариства лише після 21.04.2017 року. 01 листопада 2021 року представник позивача надав відповідь на відзив в якій він наполягає на задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у позовній заяві. Крім того, представник зазначив, що обставини, на які відповідач посилається, є такими, що суперечать нормам чинного законодавства, вважає, що відповідач зобов`язаний сплатити за послуги не залежно від факту проживання, оскільки є власником квартири [ADDRESS] . Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у справі за принципами встановленими ст. 89 ЦПК України, вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. Причиною спору між сторонами стала відмова відповідача відшкодувати ТОВ «ЗАТИШОК СЕРВІС» у добровільному порядку заборгованість за договором. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються чинним Цивільним кодексом України, умовами договору. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Судом встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю «ЗАТИШОК СЕРВІС» і [PERSON] уклали Договір про надання житлово-експлуатаційних послуг з утримання будинку та прибудинкової території № 32/1-ДБ від «01» квітня 2017 року стосовно квартири [ADDRESS] . Згідно п. 1.1. Предметом цього Договору є забезпечення Виконавцем надання житлово-експлуатаційних послуг з утримання будинку та прибудинкової території у багатоквартирному житловому будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення по [ADDRESS] , а Споживачем - забезпечення своєчасної оплати таких послуг у строк та на умовах, що передбачені цим Договором. У відповідності до п.п. 2.2., 3.2.1., Сплата Споживачем спожитих послуг здійснюється протягом десяти днів з моменту отримання квитанції про оплату житлово-експлуатаційних внесків, але не пізніше 25 числа кожного місяця. Споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлений цим Договором строк. Позивач зазначає, що надавав Відповідачу послуги за Договором № 32/1-ДБ від «01» квітня 2017 р. у період з 26.08.2020 р. по 09.07.2021 р. включно. З 01.08.2020 року позивач припинив надання послуг за Договором № 32/1 -ДБ від «01» квітня 2017 р., оскільки в багатоквартирному будинку було створено ОСББ і подальше утримання будинку здійснюється силами ОСББ, що підтверджується листом ОСББ «ДНІПРОВСЬКА БРАМА» вих. № 17 від 31.07.2020 року. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ст. 626 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (Виконавець), зобов`язується за завданням другої сторони (Замовника), надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу. Згідно з ч.1 ст.1 Закону України від 24.06.2004 р. №1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин до 09 червня 2018 року) житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Аналогічне визначення, міститься і в ч.1 ст.1 Закону України від 09.11.2017 року № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги», що введена в дію з 10 червня 2018 року. Частиною першою статті 13 Закот7 України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги, зокрема, поділяються послуги з утримання будинків і прибудинкової території (прибирання внутрішньо-будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарне-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо-будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 14 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін). Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України від 24.06.2004 р. №1875-ІV «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин і до 09.06.2018 року) учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. В свою чергу відповідно до частини 1 статті 1 зазначеного Закону, споживачем - є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Виконавець і споживач є учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг і за приписами статті 6 Закону України від 09.11.2017 р. №2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги», що введена в дію з 10 червня 2018 р Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] не є споживачем житлово-комунальних послуг, оскільки не проживала за зазначеною адресою з листопада 2018 року та фактично не отримувала відповідних житлово-експлуатаційних послуг утримання будинку та прибудинкової території від TOB «Затишок сервіс» протягом періоду з листопада 2018 року по липень 2020 року. Крім того, як вбачається з матеріалів справ, вони не містять жодних доказів, які б свідчили про фактичне надання послуг мешканцям будинку, зокрема, актів приймання-передачі робіт, інших документів, які б свідчили про фактичне виконання та фактичне надання послуг щодо утримання спільного майна багатоквартирного будинку та прибудинкової території, в тому числі прибирання прибудинкової території; прибирання сходових кліток; прибирання підвалу, технічних поверхів та покрівлі; технічне обслуговування ліфтів; технічне обслуговування внутрішньо-будинкових систем; дератизація; дезінсекція обслуговування димових та вентиляційних каналів; технічне обслуговуванню електропостачання та електрообладнання, а також інших внутрішньо будинкових інженерних систем; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку, у тому числі поточний ремонт конструктивних елементів внутрішньо-будинкових систем гарячого і холодного водопостачання, водовідведення, теплопостачання та зливної каналізації і технічних пристроїв будинків та елементів зовнішнього упорядження; поточний ремонт мереж електропостачання та електрообладнання, а також інших внутрішньо-будинкових інженерних систем; оплата послуг щодо енергопостачання спільного майна багатоквартирного будинку, в тому числі освітлення місць загального користування і підвалів та підкачування води позивачем, суду не надано. Разом з тим, судом встановлено, що між позивачем та відповідачкою відсутні будь-які договірні правовідносини в сфері надання-споживання житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] , оскільки відповідно до копії наданого договору №32/1-ДБ від 01.04.2017 року, він підписаний особою, яка не мала на це повноважень, внаслідок зайняття відповідної посади директора та набуття повноважень діяти від імені товариства лише після 21.04.2017 року, що підтверджується копією наказу №1-к від 21.04.2017 року. Так, відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких, суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.78 ЦПК України). Згідно до ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. На підставі ч.5 ст.95 ЦПК учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Реальність заборгованості має бути підтверджена відповідними належними допустимими доказами. Так, в обґрунтування розміру заборгованості позивач надав до суду лише роздруківку взаєморозрахунків. Проте, вказаний «документ» не є належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, у розумінні ст.ст. 77-80, 95 ЦПК України, та не може братися судом до уваги, оскільки не містять взагалі будь-яких відомостей і підпису особи, якою його складено, час складання та інше. Крім того, представником позивача не надано жодних допустимих та обґрунтованих доказів на підтвердження фактично виконаних робіт та наданих послуг. Відповідно до ст.77 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність, конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Таким чином, вирішуючи питання щодо доказів, суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до норм чинного законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Принцип належності доказів полягає у тому, що суд приймає до розгляду, лише ті докази, які мають значення для справи. Слід зазначити, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є. суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належні доказів остаточно вирішується судом. Питання про прийняття доказів спершу повинно вирішуватися під час їх пред`явлення суду. Однак остаточне може з`ясуватися належність доказу і на подальших стадіях, під час їх оцінки судом аж до проголошення рішення. Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в сою чергу, визначається предметом позову. Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними за доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування. Зокрема, вказана правова позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 01.08.2019 року у справі № 927/313/18. Таким чином, аналізуючи вищевикладені доводи, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем належними доказами заявлених позовних вимог, тому відмовляє у задоволенні пред`явленого позову TOB «Затишок сервіс» про стягнення заборгованості у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за рахунок позивача.

Outcome: dismissed