Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-18 00:00:00

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Право безперешкодного звернення людини до суду за захистом своїх прав гарантується ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якій зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Так, у рішенні ЄСПЛ у справі «Белле проти Франції» суд зазначив, що частина 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві (Bellet v. France, 04/12/1995, Series A № 333-B, crop. 42, пункт 36). Порядок розгляду справи щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення, врегульовано у главі 6 «Розгляд судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» Розділу IV «Окреме провадження» Цивільного процесуального кодексу України, зокрема щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення. Як визначено у ч. 1 ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи у тому числі про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, наводиться у ч. 1 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України і не є вичерпним. Так, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до роз`яснень, що викладені у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Як на тому наголошено у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5, що при розгляді справ про встановлення відповідно до п. 6 ч. 1\~ст. 315 ЦПК України факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я по батькові місце і час народження якої зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи у паспорті, у тому числі факт належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документи належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Відповідно до\~наявного в\~матеріалах справи\~Державного акту\~на право\~приватної власності\~на землю\~серії ДП\~ВД 000577,\~вказаний Акт\~було видано\~ [PERSON] ,\~який мешкає\~за адресою\~ [ADDRESS] ,на підставі рішення виконкому Верхньодніпровської міської ради народних депутатів № 626 від 30.12.1997 року, та зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 183 від 20.01.1998, на земельну ділянку площею 0,050 га, розташовану у [ADDRESS] , для обслуговування житлового будинку. Як вбачається з копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] , заявником у даній справі є [PERSON] , [INFO] . На 16 аркуші паспорту заявника мається запис голови Верхньодніпровської міської ради народних депутатів про те, що рішенням від 30.12.1997 року за № 626 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку площею 0,05 га. Отже, з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що у Державному акті на право приватної власності на землю від 20.01.1998 серії ДП ВД 000577 мається описка в імені заявника, і замість вірного « [PERSON] » зазначено « [PERSON] ». Зазначена у Державному акті адреса власника, співпадає з адресою заявника, також збігається прізвище та по-батькові заявника. Крім того, збігаються відомості щодо рішення виконкому Верхньодніпровської міської ради № 626 від 30.12.1997, з відомостями, що маються у паспорті заявника. Майнових прав заявника на зазначену земельну ділянку ніхто не оспорював і не оспорює. За таких обставин, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає доведеним, що вказаний вище Державний акт належить саме заявнику. Встановлення факту належності правовстановлюючого документу заявнику необхідно останньому для реалізації свого права на розпорядження належним йому майном. Встановлення юридичних фактів у порядку окремого провадження сприяє реалізації конституційних прав громадян. Умовами, за наявності яких можливим є звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення є те, що згідно із законом ці факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб; чинним законодавством не передбачено іншого порядку, їх встановлення факту потрібне заявникові для конкретної мети. Отже, встановлення факту належності правовстановлюючого документу заявнику необхідно для реалізації свого права на розпорядження належним йому майном. Враховуючи викладене, наявність вищевказаних розбіжностей у правовстановлюючих документах заявника в порушення вимог ст. ст. 316, 319 Цивільного кодексу України перешкоджає останньому у повному обсязі здійснювати право власності на належне йому майно, в тому числі розпоряджатися ним. При цьому, суд вважає, що заявник позбавлений можливості у позасудовому порядку встановити факт належності правовстановлюючого документа. За таких обставин, суд вважає за необхідне задовольнити подану заяву та встановити факт належності [PERSON] Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП ВД 000577, виданого на підставі рішення виконкому Верхньодніпровської міської ради народних депутатів № 626 від 30.12.1997 року та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 183 від 20.01.1998, площею 0,050 га, розташованої у [ADDRESS] , для обслуговування житлового будинку.

Outcome: approved