Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-07 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання заповіту нікчемним. Позовну заяву мотивував тим, що він є сином [PERSON] , який помер [INFO] , після смерті якого відкрилась спадщина на все належне йому майно. У встановлений законом строк він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Згодом позивач дізнався, що внуки спадкодавця [PERSON] і [PERSON] теж подали заяви про прийняття спадщини в порядку спадкування за заповітом і претендують на спадкування житлового будинку [ADDRESS] . Зазначене нерухоме майно належало батькові на підставі договору купівлі-продажу від 01 вересня 1995 року, посвідченого державним нотаріусом Білогірської державної нотаріальної контори Разумей Л. О. і зареєстрованого у реєстрі за № І-2533. Заповіт [PERSON] складено 12 жовтня 2009 року та посвідчено секретарем Плужненської сільської ради Гребенюк Л. М. Позивач вважає, що [PERSON] як посадова особа органу місцевого самоврядування в установленому законом порядку не була наділена повноваженнями на вчинення нотаріальних дій і не вправі була посвідчувати цей заповіт. Отже, заповіт складений з порушенням Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5 (чинної на час посвідчення заповіту). Пославшись на викладене, на підставі положень ст. 1257 ЦК України, [PERSON] , уточнивши позовні вимоги, просить суд визнати заповіт від 12 жовтня 2009 року, складений від імені [PERSON] та посвідчений секретарем Плужненської сільської ради Гребенюк Л. М., зареєстрований у реєстрі за № 66, нікчемним. Ухвалою судді від 19 жовтня 2021 року відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання у даній справі. Справу вирішено розглядати за правилами позовного провадження. Ухвалою суду від 13 січня 2022 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Плужненську сільську раду. Ухвалами суду від 10 березня, 04 квітня та 03 червня 2022 року частково задоволено клопотання позивача та його представника про витребування доказів. Ухвалою суду від 04 травня 2022 року прийнято до розгляду судом заяву позивача [PERSON] про зміну предмета позову. Ухвалою суду від 17 червня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача адвокат Кедрун Л. С. уточнений позов підтримав із зазначених у ньому підстав. Представник відповідача [PERSON] адвокат Карун В. П. проти задоволення позову заперечив. Вказав, що позивачем не доведено відсутність у секретаря Плужненської сільської ради Гребенюк Л. М. на час посвідчення заповіту повноважень на вчинення нотаріальних дій. Спадкодавцю [PERSON] було достеменно відомо про те, що саме на останню були покладені відповідні обов`язки, тому [PERSON] і звернувся до неї із даним питанням. Представник третьої особи Плужненської сільської ради Мартинюк В. Г. надіслав до суду письмові пояснення, у відповідності до яких проти задоволення позову заперечив. Вказав, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, а тому його вимога про встановлення нікчемності заповіту не підлягає задоволенню. Ствердив, що [PERSON] як посадова особа органу місцевого самоврядування у силу закону мала право посвідчувати заповіти. Просив слухати справу без представника сільської ради. Також відповідач [PERSON] раніше надіслала до суду письмову заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги не визнає та просить слухати справу за її відсутності. Відзиви відповідачами не подані. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , а також представник третьої особи Плужненської сільської ради у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Суд, заслухавши доводи представників сторін, з`ясувавши позицію третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , повторно виданим Ізяславським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) 06 квітня 2021 року. Позивач [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , повторно виданим Ізяславським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) 06 квітня 2021 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок [ADDRESS] . Зазначене нерухоме майно було придбано за договором купівлі-продажу від 01 вересня 1995 року, посвідченим державним нотаріусом Білогірської державної нотаріальної контори Разумей Л. О. і зареєстрованим у реєстрі за № І-2533. 12 жовтня 2009 року [PERSON] на випадок своєї смерті склав заповіт, відповідно до якого заповів вищевказаний будинок у рівних долях онукам [PERSON] та [PERSON] . Вказаний заповіт посвідчено секретарем Плужненської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області Гребенюк Л. М., зареєстровано у реєстрі за № 66. У витягу зі Спадкового реєстру від 14 січня 2022 року № 68102886 зазначено, що заповіт [PERSON] , посвідчений 12 жовтня 2009 року та зареєстрований в реєстрі за № 66, є чинним. Приватним нотаріусом Шепетівського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельським Ю. П. відкрито спадкову справу № 85-2021 після смерті [PERSON] . Заяви про прийняття спадщини подано позивачем [PERSON] , онуками спадкодавця [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Також колишній дружині спадкодавця [PERSON] на підставі її заяви видано свідоцтво про право власності від 02 лютого 2022 року на Ѕ частку у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, а саме: на житловий будинок, що знаходиться у [ADDRESS] . Статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. У силу ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно зі ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Із положень ч.ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України слідує, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Положеннями ст. 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За змістом ч. 3 ст. 1247 ЦК України заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. За змістом ч. 1 ст. 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. У силу п.п. 5 п. «б» ч. 1 ст. 38 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України від 2 вересня 1993 року № 3425-ХІІ «Про нотаріат» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування посвідчують заповіти (крім секретних). Пунктом 2 частини другої розділу 1 «Загальні положення» Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5 (яка була чинною на час посвідчення заповіту), визначено, що нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій. Як передбачено ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Виконавчим органом сільської ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень (ч. 1 ст. 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Частиною шостою статті 59 цього Закону встановлено, що виконавчий комітет сільської ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради. Як вбачається із повідомлення архівного відділу Шепетівської районної державної адміністрації Хмельницької області від 28 травня 2021 року № 126/06-14 у протоколах засідання виконавчого комітету Плужненської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області за 2006 рік відсутні відомості про призначення відповідальної особи за вчинення нотаріальних дій. Відповідно до повідомлення Плужненської сільської ради від 06 вересня 2021 року № 01-16/923 рішення виконавчого комітету Плужненської сільської ради про покладення обов`язків на вчинення нотаріальних дій посадовою особою у період з 01 січня 2007 року по 30 грудня 2010 року відсутні. Таким чином, у даній справі встановлено, що відповідне рішення виконавчого комітету про покладення обов`язків щодо вчинення нотаріальних дій на посадову особу виконавчого комітету сільської ради відсутнє, а заповіт від 12 жовтня 2009 року посвідчено секретарем Плужненської сільської ради Гребенюк Л. М., яка не була уповноважена вчиняти нотаріальні дії відповідно до ст. 37 Закону України «Про нотаріат» та ст. 1251 ЦК України. З огляду на наведене, складений спадкодавцем [PERSON] на користь відповідачів [PERSON] , [PERSON] заповіт від 12 жовтня 2009 року є нікчемним правочином. Що стосується доводів представника відповідача [PERSON] адвоката Каруна В. П. про недоведеність заявлених позивачем вимог, суд зазначає наступне. У ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Згідно з положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем на підтвердження зазначених ним обставин щодо відсутності у секретаря Плужненської сільської ради Гребенюк Л. М. повноважень на вчинення нотаріальних дій під час посвідчення заповіту від імені [PERSON] 12 жовтня 2009 року надано відповідні докази (повідомлення архівного відділу Шепетівської районної державної адміністрації Хмельницької області від 28 травня 2021 року № 126/06-14 та повідомлення Плужненської сільської ради від 06 вересня 2021 року № 01-16/923), з яких убачається, що рішення виконавчого комітету Плужненської сільської ради про покладення обов`язків на вчинення нотаріальних дій посадовою особою у вказаний період відсутні. Натомість суд надає оцінку і доказам, які надані відповідачем [PERSON] на підтвердження своїх заперечень проти позову. Згідно з рішенням першої сесії ХХV скликання Плужненської сільської ради від 14 квітня 2006 року № 3 затверджено результати голосування щодо обрання [PERSON] секретарем Плужненської сільської ради. Доручено секретарю сільської ради Гребенюк Л. М. виконувати обов`язки секретаря виконкому сільської ради. Відповідно до рішення першої сесії ХХV скликання Плужненської сільської ради від 14 квітня 2006 року № 4 утворено виконавчий комітет Плужненської сільської ради у кількості 9-ти чоловік, до персонального складу якого входила секретар [PERSON] . Як вбачається із рішення першої сесії ХХV скликання Плужненської сільської ради від 27 квітня 2006 року № 14, зазначеним рішенням розподілено обов`язки між членами виконавчого комітету, повноваження секретаря Гребенюк Л. М. у ньому не конкретизовані. Також відповідно до рішення виконавчого комітету Плужненської сільської ради від 25 квітня 2002 року № 15 «Про розподіл обов`язків між членами виконкому Плужненської сільської ради» на [PERSON] покладено наступні обов`язки: ведення документації; розгляд, реєстрація заяв, скарг; контроль за виконанням рішень власних і вищестоящих органів; діловодство; підготовка матеріалів на засідання виконкому; опіка, піклування, обрядовість, робота з сім`ями загиблих, інвалідами Великої Вітчизняної війни. Відповідно до повідомлення Плужненської сільської ради від 08 листопада 2021 року № 01-16/1212 секретарем зазначеного органу місцевого самоврядування [PERSON] у період з 2002 по 2010 роки вчинено 1827 нотаріальних дій, у тому числі посвідчено 307 заповітів. У період з 2002 по 2010 роки нотаріальні дії у виді посвідчення заповітів не вчинялися іншими посадовими особами, крім [PERSON] . Вищеперераховані докази підтверджують лише те, що [PERSON] на час посвідчення заповіту від 12 жовтня 2009 року була членом виконавчого комітету Плужненської сільської ради, займала посаду секретаря, вчиняла нотаріальні дії, однак у них відсутні будь-які дані про покладення на неї рішенням виконавчого комітету Плужненської сільської ради відповідних обов`язків щодо вчинення нотаріальних дій у вказаний період. Надана відповідачем посадова інструкція секретаря Плужненської сільської ради, у якій серед завдань та обов`язків секретаря вказано обов`язок щодо здійснення нотаріальних дій згідно чинного законодавства, не спростовує висновки суду з огляду на те, що вона затверджена сільським головою [PERSON] лише 03 січня 2010 року, тобто зазначена посадова інструкція не визначала функціональні обов`язки секретаря відповідного органу місцевого самоврядування станом на час посвідчення заповіту 12 жовтня 2009 року. Більше того, як вбачається із повідомлення Плужненської сільської ради від 08 листопада 2021 року № 01-16/1212, посадова інструкція секретаря сільської ради в редакції, чинній станом на жовтень 2009 року, відсутня. Отже, відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами доводи позивача щодо відсутності у секретаря Плужненської сільської ради повноважень на вчинення нотаріальних дій станом на час посвідчення заповіту від 12 жовтня 2009 року. Разом з тим, заповіт, як остання воля особи, стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 та ст. 1234 ЦК України). Правова природа заповіту визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки. На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування. Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (ст. 1234 ЦК України), змісту заповіту (ст.ст. 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (ст. 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (ст.ст. 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення. Так, у ч. 1 ст. 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Аналіз ч. 1 ст. 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її ст.ст. 1247-1249, 1253 ЦК України. Аналіз цих статей дає змогу констатувати, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту: письмова з нотаріальним посвідченням. Проте допускаються й інші способи посвідчення заповіту, враховуючи численні обставини, які законодавець покладає в основному для можливості їх застосування. Ці обставини в сукупності свідчать про те, що вони беруться до уваги як об`єктивні перешкоди до запрошення нотаріуса посвідчити заповіт. Водночас наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникло б жодного сумніву в цьому. Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. У постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 620/564/19 (провадження № 61-6254св21), від 13 вересня 2021 року у справі № 146/898/20 (провадження № 61-10983св21), від 28 жовтня 2021 року у справі № 498/606/17 (провадження № 61-545св20) у справі за позовом про встановлення нікчемності правочину суд дійшов висновку про те, що позивач заявив вимогу про встановлення нікчемності заповіту без застосування наслідків недійсності правочину, у зв`язку з чим обрав неналежний спосіб захисту, а отже позов з цих підстав задоволенню не підлягає. При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) дійшла висновку про те, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Водночас Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Тому Велика Палата Верховного Суду не погодилася з висновками, викладеними в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину. У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від правових висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та Верховного Суду України у цій частині. Таким чином, заявивши вимогу про визнання нікчемним заповіту без застосування наслідків недійсності правочину, [PERSON] обрав неналежний спосіб захисту, а тому в задоволенні його позовних вимог до [PERSON] , [PERSON] слід відмовити саме з цих підстав. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed