Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом про розірвання шлюбу між нею та відповідачем, громадянином Нігерії, [PERSON] , посилаючись на те, що подружнє життя у них не склалося. Вони спільно не проживали та спільне господарство не вели. Відповідач одразу після укладення шлюбу покинув територію України та виїхав до Нігерії. Жодних зв`язків вони не підтримують. [INFO] у [PERSON] народилася донька - [PERSON] . Однак, її батьком є інший чоловік, проте, формально, батьком дитини записаний [PERSON] . Спільне життя з відповідачем не склалося. Відповідач навчався у Тернопільському Національному технічному університеті імені І.Пулюя, звідки відрахований. Вважає, що відповідач ошукав її, шлюб між ними існує формально, а тому просить його розірвати. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 квітня 2022 року відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить суд їх задовольнити, проти надання терміну на примирення категорично заперечує. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] , повторно в судове засідання не з`явився, відзиву на позов до суду не подавав, заяв про розгляд справи за його відсутності, чи відкладення розгляду справи до суду не направляв. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право розгляд його справи упродовж розумного строку. Відповідно до ст. 6 Конвенції кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Белле проти Франції» та «Нун`єшДіаш проти Португалії»). Вирішуючи питання про можливість відкладення розгляду справи, суд приймає до уваги те, що межі відкладення розгляду справи не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України своєчасність розгляду і вирішення цивільних справ є завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. В п. 30 остаточного рішення Європейського суду з прав людини у справі «Чернецький проти України» від 08.03.2017 року зазначено, що неспроможність національних органів влади здійснити процедуру розірвання шлюбу упродовж розумного строку порушувала за конкретних обставин питання за статтею 12 Конвенції (див. рішення у справі «В.К. проти Хорватії» (V.K. v. Croatia), заява № 38380/08, пункт 106, від 27 листопада 2012 року). За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового засідання, повторно не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, не подавав відзиву, а позивачка не заперечила проти заочного вирішення справи. Суд, дослідивши та оцінивши докази по справі, встановив Громадянка України - [PERSON] та громадянин Федеративної Республіки Нігерія - [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі із 27 лютого 2018 року, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Уманським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області. Згідно Свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 21.10.2020 року Старокостянтинівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), [INFO] народилася [PERSON] і її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Сімейне життя у сторін не склалося, вони не проживають разом та не ведуть спільного господарства. Між ними втрачені почуття любові, поваги та взаєморозуміння, шлюб носить формальний характер. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 56 Закону України «Про міжнародне приватне право», форма та порядок укладення шлюбу в Україні між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства визначається правом України. Статтею 63 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє в даний час щодо правових наслідків шлюбу. Згідно п. 1 ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право», особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право», правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а при його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання (за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання в цій державі). При відсутності спільного місця проживання - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. З аналізу вказаної статті слідує, що якщо подружжя є громадянами різних держав, і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу проводиться за законодавством України. Згідно рекомендації Пленуму Верховного Суду України, викладених у постанові "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11, Верховний Суд України зазначає, що в разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, один з яких проживає на території України, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими статтею 110 Цивільного процесуального кодексу України. На час розгляду даної справи судом - це норми ст.ст.27,28 ЦПК України в новій редакції 2017 року. Таким чином, розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, а також шлюбу іноземців між собою в Україні здійснюється за законом України. Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно із частиною першою статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Натомість позивачкою зазначено, що подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам. Частинами третьою, четвертою статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частинами другою, третьою статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. У Постанові від 25 вересня 2019 року прийнятій у справі №755/14148/18 (провадження № 61-11325св19) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Статтею 112 Сімейного кодексу України визначено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За вказаних обставин, суд приходить до переконання, що між сторонами втрачено почуття любові та поваги, сім`я сторін фактично розпалася і шлюб носить формальний характер. Таким чином, судом установлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є таким, що суперечить інтересам сторін, що мають істотне значення, тому відповідно до вимог ст.112 Сімейного кодексу України, шлюб підлягає до розірвання, а позов [PERSON] - до задоволення. Оскільки ухвалою суду від 15.04.2022 року [PERSON] звільнено від сплати судового збору у зв`язку із її майновим станом, відтак, згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача в користь держави слід стягнути 992,40 грн. судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: approved