Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-28 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] пред`явили до суду позов до відповідачки [PERSON] , у якому, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просили визнати недостовірною, такою, що принижує честь та гідність, завдає шкоди діловій репутації позивачів, [PERSON] , [PERSON] , інформацію розповсюджену відповідачкою [PERSON] перед спільними знайомими про неморальний спосіб життя [PERSON] ; зобов`язати відповідачки, [PERSON] публічно, в першу неділю після набрання рішенням суду законної сили, спростувати поширену нею негативну інформацію та принести вибачення позивачам у спосіб публікації вибачення у загальній Вайбер (Vibег) групі будинку: «Тарнавського 30» та смс повідомленням позивачам; стягнути із відповідачки [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] моральну шкоду у розмірі 25000 гривень. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликаються на те що позивачі [PERSON] та [PERSON] у 2020-2021 роках на праві власності володіли квартирою [ADDRESS] . По сусідству із позивачами проживала відповідачка [PERSON] , яка є власницею квартири [ADDRESS] (під`їзд [ADDRESS] ). Так, відповідачка [PERSON] самовільно, без згоди мешканців будинку, помістила у загальному коридорі на поверсі, біля дверей належної їй квартири [ADDRESS] , камеру відеоспостереження, яка була розміщена та направлена таким чином, що поле її огляду повністю охоплює вхід у помешкання позивачів квартиру [ADDRESS] . З цього приводу позивачі неодноразово зверталися до [PERSON] з проханнями про демонтаж самовільно встановленої камери, оскільки встановлення нею камери відеоспостереження є втручанням у приватне життя позивачів. Однак, [PERSON] відмовилась самостійно зняти камеру, а тому, позивачі були змушені звернутись до Тернопільського міськрайонного суду із позовом до [PERSON] про демонтаж самовільно встановленої камери відеоспостереження. За поданим ними позовом судом було відкрито провадження у цивільній справі №607/14185/20, під час розгляду якої, встановлена відповідачкою камера відеоспостереження була демонтована. Однак, [PERSON] сприйняла звернення до суду з позовом про необхідність їй демонтувати камеру відеоспостереження дуже агресивно, що виливалось у неодноразові її спроби, в той чи інший спосіб спровокувати конфлікт з позивачами. Часто відповідачка телефонувала позивачці, [PERSON] та висловлювала погрози, говорила, що вона володіє інформацією та доказами про те, що [PERSON] веде неморальний спосіб життя і що таку інформацію повідомить усім знайомим. Усіх хто заходив у квартиру позивачів [ADDRESS] відповідачка знімала у форматі запису відеокамери, а у подальшому із роздрукованими фото скрінами із відео зйомки [PERSON] ходила поміж знайомими розповідаючи їм про те, що люди на фотознімках із камери це коханці [PERSON] . Таким чином, відповідачка [PERSON] , виходячи з мотивів особистої неприязні до позивачів, поширила недостовірну та неправдиву інформацію про те, що [PERSON] зустрічається з різними чоловіками та веде неморальний спосіб життя, про що повідомила спільним знайомим, зокрема: [PERSON] та [PERSON] . Також, відповідачка поширила вказану недостовірну інформацію [PERSON] , котра є однокласницею [PERSON] та [PERSON] , яка є спільною знайомою та приятелькою позивачів та відповідачки. Аналогічна інформація про неморальний спосіб життя [PERSON] була поширена відповідачкою також перед спільними знайомими [PERSON] та [PERSON] . Так, позивачі вказують, що поширена відповідачкою інформація про позивачку [PERSON] є неправдивою і такою, що ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивачки [PERSON] та її чоловіка [PERSON] , порушує особисті немайнові права, порушує честь та гідність та завдає шкоди діловій репутації позивачів. Крім цього, у сім`ї позивачів є син, а тому, тривале поширення відповідачкою негативної інформації про те, що матір веде неморальний спосіб життя, може мати негативний вплив на інших членів сім`ї позивачів. При цьому, позивачі зазначають, що своїми висловлюваннями відповідачка завдала позивачам [PERSON] та [PERSON] моральної шкоди, котра полягала у сильних душевних стражданнях, зміні усталеного способу життя, неможливості контактувати із спільними знайомими та у пошкодженні ділової репутації. Внаслідок поширення відповідачкою недостовірної інформації про позивачку [PERSON] , позивач [PERSON] пережив сильний психологічний стрес, що призвів до хвороби цукрового діабету 2 типу, середньої важкості. Також, позивачі стверджують, що поширення відповідачкою недостовірної інформації завдало позивачам моральної шкоди, яка полягає у зміні звичного способу життя, звичних контактів із мешканцями багатоквартирного будинку, знайомими. Розмір заподіяної моральної шкоди позивачі оцінюють у сумі 25000 гривень, який на їх думку є співмірним шкоді, котра була завдана позивачам через приниження їх честі, гідності та ділової репутації. За вказаних обставин просили позов задовольнити. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 серпня 2021 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. Відзиву на позов відповідачка [PERSON] до суду не подавала. 29 листопада 2021 року судом закрито підготовче провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до судового розгляду про що постановлено ухвалу суду, занесену до протоколу судового засідання. Позивачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, однак, їх представник адвокат Гриб О.В. подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, згідно якої позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити, не заперечив проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явилася, не повідомивши про причини неявки, заяв про розгляд справи за її відсутності чи відкладення розгляду справи до суду не подавала. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідачка була належним чином повідомленою про дату, час та місце судового засідання, не з`явилася у судове засідання без повідомлення причин, не подала відзиву, а представник позивачів не заперечив проти заочного вирішення справи. Судом установлено: Як убачається із технічного паспорта, виготовленого 15 грудня 2016 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Тернопільське бюро технічної інвентаризації», позивачка [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] . Згідно викладених у позові обставин, відповідачка [PERSON] , яка є власницею квартири [ADDRESS] , самовільно, без згоди мешканців, помістила у загальному коридорі на поверсі, біля дверей її квартири [ADDRESS] , камеру відеоспостереження яка була розміщена та направлена таким чином, що кут її огляду повністю охоплює вхід у помешкання позивачів квартиру [ADDRESS] . Встановлена відповідачкою камера відеоспостереження здійснювала відеофіксацію усіх людей, котрі заходили у квартиру позивачів [ADDRESS] , та у подальшому, відповідачка розповсюджувала перед знайомими позивачів роздруковані фото скріни із відеозйомки, поширюючи недостовірну інформацію про те, що люди на фото з камери це коханці [PERSON] . Таким чином, відповідачка [PERSON] , виходячи з мотивів особистої неприязні до позивачів, поширила недостовірну та неправдиву інформацію про те, що [PERSON] зустрічається з різними чоловіками та веде аморальний спосіб життя, про що повідомила знайомим позивачів, зокрема: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . До матеріалів позовної заяви позивачами долучено роздруківки зображень із камери відеоспостереження, з яких убачається, що камера відеоспостереження встановлена на загальному коридорі та кут її огляду охоплює вхід у квартири, які розташовані на поверсі. (а.с. 10-11) Згідно із статтею 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. За положеннями частин 1, 2 статті 32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте й сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Згідно із частинами 1-3 статті 301 ЦК України, фізична особа має право на особисте життя. Фізична особа сама визначає своє особисте життя і можливість ознайомлення з ним інших осіб. Фізична особа має право на збереження у таємниці обставин свого особистого життя. Відповідно до ч.1 ст.302 ЦК України, фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.Збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Частинами 1 та 3 статті 307 ЦК України визначено, що фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом. У рішенні від 20.01.2012 року №2-рп/2012 Конституційний суд України ухвалив, що в аспекті конституційного подання положення частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України слід розуміти так: інформацією про особисте та сімейне життя особи є будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, пов`язані з особою та членами її сім`ї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною; збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. У пункті 3.1 вказаного рішення зазначено, що особистим життям фізичної особи є її поведінка у сфері особистісних, сімейних, побутових, інтимних, товариських, професійних, ділових та інших стосунків поза межами суспільної діяльності, яка здійснюється, зокрема, під час виконання особою функцій держави або органів місцевого самоврядування. Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя узгоджується із міжнародно-правовими актами. Статтею 12 Загальної декларації прав людини передбачено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, тайну його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань. У статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права йдеться про те, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте чи сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканість його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь чи репутацію. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При цьому, положеннями ч.2 ст. 382 ЦК України передбачено, що власникам квартир у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також; споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також; власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Судом установлено, що відповідачка протиправно, без згоди позивачів встановила камеру відеоспостереження на загальному коридорі шостого поверху під`їзду №1 у будинку [ADDRESS] , що є спільною власністю сторін. Також, у матеріалах справи відсутні докази того, що іншими власниками квартир будинку [ADDRESS] , надавалась згода на встановлення відповідачкою камери відеоспостереження на загальному коридорі. Разом з тим, відеокамера, встановлена відповідачкою таким чином, що її об`єктив спрямований на двері квартири [ADDRESS] , власниками якої є позивачі, та фіксує події та явища, що відбуваються у коридорі та при вході у квартиру позивачів, що порушує права позивачів на особисте та сімейне життя та повагу до нього. Крім цього, зібрана відповідачкою інформація із встановленої нею на загальному коридорі камери відеофіксації про осіб які заходили у квартиру позивачів, у подальшому розповсюджувалась між спільними знайомими сторін у спотвореному вигляді, зокрема, відповідачка розповсюджувала неправдиву інформацію про аморальний спосіб життя позивачки [PERSON] , який полягає у позашлюбних стосунках із особами чоловічої статі, які входили у квартиру позивачів та були зафіксовані на відеозйомці, встановленої відповідачкою камери відеоспостереження. Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно зі ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і ч. ч. 2, 3 ст. 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. У відповідності до глави 22 ЦК України до особистих немайнових прав включені, зокрема, право на повагу до гідності та честі (стаття 297) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299). Гідність та честь фізичної особи, її ділова репутація є недоторканними (згідно із частиною другою статті 297 та частиною першою статті 299 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Частиною 3 статті 297 визначено, що фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації (ч.2 ст. 299 ЦК України). Згідно п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, також повинен враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація) та рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998 рік) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). Статтею 297 ЦК України, визначено, що кожен має право на повагу до його честі та гідності. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4 Постанови від 27 лютого 2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. За змістом ст. ст. 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, є сукупність таких обставин: 1) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; 2) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; 3) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; 4) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Зміст цивільно-правового захисту честі, гідності та ділової репутації становлять правовідносини, за яких морально потерпіла сторона наділяється правом вимагати через суд спростування відомостей, які порочать її честь, гідність та ділову репутацію, а друга сторона, яка такі відомості поширила, зобов`язана дати спростування, якщо не доведе, що відомості відповідають дійсності. Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачкою не надано суду жодних доказів на спростування позовних вимог та викладених у позові обставин. Виходячи з встановлених обставин справи та положень законодавства, яким регламентовано спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що поширена відповідачкою [PERSON] інформація відносно позивачки [PERSON] не відповідає дійсності, є неправдивою, принижує честь та гідність позивачки [PERSON] а також її чоловіка позивача [PERSON] , а тому, поширену відповідачкою [PERSON] перед спільними знайомими інформацію про неморальний спосіб життя [PERSON] слід визнати недостовірною та такою, що принижує честь та гідність, завдає шкоди діловій репутації [PERSON] , [PERSON] . Щодо вимог позивачів про зобов`язання відповідачки [PERSON] публічно, в першу неділю після набрання рішенням суду законної сили, спростувати поширену нею негативну інформацію та принести вибачення позивачам у спосіб публікації вибачення у загальній Вайбер (Vibег) групі будинку: «Тарнавського 30» та смс повідомленням позивачам, суд зазначає, що п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. Відтак,\~оскільки суду\~не надано\~доказів на\~підтвердження того,\~що відповідачкою\~ [PERSON] \~поширювалась недостовірна\~інформація шляхом\~її публікації\~через мобільний\~застосунок Vibег у загальній групі будинку: «Тарнавського 30», та з огляду на те, що спростування поширеної недостовірної інформації має здійснюватися у такий самий спосіб, у який вона поширювалася, відтак, суд приходить до переконання, що позовні вимоги у цій частині підлягають до часткового задоволення, а тому, слід зобов`язати [PERSON] публічно, протягом першого тижня з моменту набранням рішення законної сили, спростувати поширену нею недостовірну інформацію перед особами, яким вказана інформація була поширена та висловити вибачення [PERSON] , [PERSON] . Щодо позовних вимог про стягнення із відповідачки на користь позивачів моральної шкоди у сумі 25000 гривень, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. У пункті 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року роз`яснено, що способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. У відповідності до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» із змінами внесеними постановою № 5 від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зазначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості. Беручи до уваги встановлені у судовому засіданні обставини, суд вважає, що діями відповідачки, які полягають у поширенні нею недостовірної та такої, що принижує честь та гідність [PERSON] , [PERSON] , заподіяно позивачам моральні страждання, що полягають у зміні нормальних життєвих зв`язків, порушення стабільності спілкування із сусідами та знайомими, серед яких була поширена недостовірна інформація. При цьому, позивачами не надано доказів на підтвердження заподіяння їм моральної шкоди у сумі 25000 гривень. Так, суд критично сприймає доводи позивачів про те, що поширення відповідачкою недостовірної інформації відносно позивачки [PERSON] спричинило у позивача [PERSON] захворювання цукрового діабету, 2 типу, середньої важкості, оскільки жодних доказів на підтвердження зазначених обставин позивачами суду не надано. Як убачається із долученої до матеріалів позову копії консультації ендокринолога Сучасного медичного центру для дорослих та дітей «NEOCLINIC» від 26 квітня 2021 року, із анамнезу життя пацієнта встановлено, що у [PERSON] наявні хронічні захворювання, серед яких також цукровий діабет 2 тип. Проте, з якого часу позивач [PERSON] хворіє цукровим діабетом 2 типу, матеріали цивільної справи не містять. Відтак, доказів на підтвердження того, що поширення відповідачкою недостовірної інформації спричинило у позивача [PERSON] захворювання цукрового діабету, 2 типу, позивачами суду не надано. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, виходячи із загальних засад розумності та справедливості, на думку суду, найбільш об`єктивною та такою, що може компенсувати заподіяну позивачу моральну шкоду, яку необхідно стягнути з відповідачки на користь позивачів є сума у розмірі 3000 гривень, зокрема по 1500 гривень кожному. Крім того, відповідно до вимог частини першої ст.141 ЦПК України, з відповідачки на користь кожного із позивачів позивачів підлягають стягненню судові витрати, а саме, судовий збір в розмірі 1362 гривень. На підставі наведеного та

Outcome: partial