Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором і грошових коштів як відповідальності за невиконання грошового зобов`язання. В позові зазначив, що 15 листопада 2018 року сторони уклали договір суборенди нежитлових кімнат № 15-11/18-1, за умовами якого відповідач (суборендар) прийняв в строкове платне користування нежитлове приміщення № 69 першого поверху, загальною площею 82 кв.м., розташованого в будинку [ADDRESS] , вартість якого становить 6000 грн. на місяць без урахування витрат на комунальні послуги, про що складено акт приймання-передавання нежитлового примішення від 01.12.2018 року. Проте в порушення умов договору відповідач з січня 2019 року належну до сплати за договором суму орендної плати за нежитлове приміщення, а також витрати по утриманню будинку та прибудинкової території не сплачує до теперішнього часу. У зв`язку з порушенням грошового зобов`язання позивач просить стягнути з відповідача на його користь суму невиконаного зобов`язання в розмірі 162 000 грн., а також 15 % річних штрафу, які обумовлені пунктом 7.2 договору, в сумі 23 400 грн.; пеню, передбачену цим же пунктом договору, в сумі 31\~890,97 грн., інфляційні витрати у розмірі 10\~746, 34 грн., три відсотка річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі 5261,89 грн., а всього 233\~299,20 грн. Крім, означеної суми просить стягнути з відповідача на його користь попередньо понесені ним витрати на сплату судового у розмірі та витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн. На підставі ухвали судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24.05.2021 року означену цивільну справу у відповідності до норм ст. 31 ЦПК України передано на розгляд Шевченківському районному суду м. Запоріжжі, яка надійшла до суду 27.05.2021 року та у відповідності до автоматизованого розподілу системи документообігу суду передана в провадження судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Щасливої О.В. Ухвалою від 01.06.2021 року цивільну справу прийнято до свого провадження, постановлено її розгляд в порядку загального позовного провадження. У відповідності до ухвали суду від 20.12.2021 року в справі закрито підготовче судове засідання, її призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. Заходи забезпечення позову, доказів не застосовувалися. В судове засідання представник позивача не з`явився, надавши суду письмове звернення, яке містять прохання про задоволення позову і вирішення справи без його участі, а також згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. Наведені обставини в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України є підставою для проведення судового розгляду у відсутність позивача і його представника. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце вирішення справи, до суду не з`явився з невідомих причин, відзиву на позов, заяви про розгляд справи у його відсутність не надав. За згаданих обставин суд у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 223, ст. 280 ЦПК України дійшов висновку про проведення заочного судового розгляду без участі відповідача. Оцінивши доводи заяви, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд доходить висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що 15 листопада 2018 року сторони уклади договір суборенди нежитлового приміщення № 15-11/18-1, яке розташоване на першому поверсі будинку [ADDRESS] , відповідно до якого відповідач зобов`язується вносити щомісячно плату за користування означеним приміщенням до 15 числа поточного місяця у розмірі 6000 грн. (а.с. 27-28). На виконання умов договору сторони уклали акт приймання-передавання нежитлових від 01.12.2018 року, за умовами якого позивач (суборендодавець), а відповідач приймає (суборендар) приймає у платне строкове користування нежитлове приміщення № 69 першого поверху, загальною площею 82 кв.м. в будинку [ADDRESS] (а.с. 29). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно до вимог договору та цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, як випливає зі змісту ст. 525 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як зазначено у статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідач в порушення умов договору про здійснення оплати за користування приміщенням з січня 2019 року не сплачує вартість орендної плати, встановленої договором. За змістом п. 7.2 договору, за прострочення виконання грошових зобов`язань протягом 30 календарних днів за місяцем обов`язкової оплати, суборендар сплачує штраф у розмірі 15 % та пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за весь період прострочення. Відповідач, який порушив договір, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом. За приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вирішуючи вимоги про притягнення відповідача до відповідальності, встановленої статтею 625 ЦК України, суд знаходить всі підстави для їх задоволення, оскільки у відповідача існує невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, тому, на думку суду, є всі підстави для покладення на відповідача цієї відповідальності. 15 відсотки як питома вага від наявної заборгованості, а також пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за весь період просрочення у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України визначені сторонами в пункті 7.2 договору, тому покладення на відповідача відповідальності в зазначеному розмірі є таким, що не суперечить вимогам закону і ґрунтується на договорі між сторонами. На підтвердження вказаного розміру заборгованості з урахуванням трьох відсотків річних, інфляційних витрат штрафу та пені, передбаченої договором, позивачем надано копію договору № 15-11/18-1 від 15.11.2018 року, копію акту від 01.12.2018 року, розрахунок заборгованості, розрахунок штрафних санкцій та індексу інфляції за означений період. Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На час розгляду справи надані позивачем докази та розрахунки не спростовані відповідачем, який, в свою чергу, не надав доказів щодо повної або часткової оплати заборгованості за договором суборенди. Аналізуючи наведене, суд встановив передбачені законом підстави для стягнення з відповідача суми боргу за договором. Вирішуючи вимоги позивача щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, відносяться витрати на професійну правничу допомогу, а в силу ч. 2 ст. 137 ЦПК розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Виходячи з наведених норм, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалено судове рішення. Матеріалами справи підтверджено, правова допомога позивачем отримана на підставі договору про надання правової допомоги № 198 від 03.03.2021 року (а.с. 39), його предметом є ті види послуг, які зазначені в п. 1.1. Договору і фактично надані позивачу; докази здійснення відповідних витрат підтверджені платіжним дорученням № 6 від 14.04.2021 року про сплату позивачем на користь ФОП [PERSON] суми у розмірі 5000 грн. за надання послуг на правову допомогу (а.с. 1), тому суд вважає пред`явлення цієї вимоги такою, що грунтується на законі та підлягає задоволенню. Розмір понесених позивачем витрат на отримання правничої допомоги відповідає наведеним в частині 4 статті 137 ЦПК України чинникам. І так як лише за клопотанням іншої сторони, що доведене цією стороною в розумінні ч. 6 ст. 137 ЦПК України, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонам у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті, між тим відповідач не клопочеться про зменшення вказаної суми, суд вважає доведеною цю суму видатків на отримання професійної правничої допомоги. Відповідно до правил цивільного процесуального законодавства стягненню з відповідача на користь позивача підлягають і судові витрати, попередньо понесені позивачем.

Outcome: approved