Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-20 00:00:00

24.09.2021 [PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] (далі відповідача) заборгованість за борговою розпискою від 29 грудня 2020 року в розмірі 17600 (сімнадцять тисяч шістсот) доларів США, суму 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 279,19 доларів США, а всього 17879,19 доларів США та судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 4310, 80 грн.. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 29 грудня 2020 року він надав відповідачу у борг 17600 (сімнадцять тисяч шістсот) доларів США, які останній мав повернути у строк до 31 травня 2021 року. На підтвердження факту отримання грошових коштів, укладення договору та його умов, відповідач надав боргову розписку про отримання вищевказаних коштів. Свої зобовязання з повернення боргу відповідач не виконав, грошові кошти не повернув, від повернення отриманих коштів ухиляється мотивуючи це незадовільним фінансовим становищем. Станом на день звернення до суду з позовом відповідач своїх зобовязань не виконав, у звязку з чим позивач вважає, що на його користь, окрім основної суми боргу за договором позики в розмірі 17600 доларів США, має бути стягнуто проценти за користування позиковими коштами 279,19 США (17600х3% х193дні:365:100%) за період з 01.06.2021 по 10.12.2021 включно. За змістом укладеної боргової розписки датою повернення грошових коштів є 31.05.2021, з наступного дня нараховуються 3% річних. Індекс інфляції не підлягає застосуванню при сплаті боргу у іноземній валюті. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 01.10.2021 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12.11.2021 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду. В подальшому судові засідання відкладалися. 21.07.2021 позивач подав заяву, в якій підтримав позов у повному обсязі з викладених у ньому обставин, не заперечував винесенню заочного рішення по справі. Зазначив, що станом на 21 липня 2022 року відповідач не повернув борг за розпискою. Оригінал боргової розписки надав в матеріали справи. Відповідач повідомлений про час і місце розгляду справи, клопотань про відкладення справи від нього не надходило. На адресу місця проживання відповідача судом неодноразово направлялись повістки, а також відповідач повідомлявся про розгляд даної справи у суді відповідно до оголошення про розгляд справи, розміщеного на офіційному веб-сайті судової влади України. Таким чином, судом вжиті належні заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи та реалізації ним права судового захисту своїх прав та інтересів. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, оскільки при підготовці справи до розгляду дотримано вимоги ЦПК України щодо належного повідомлення сторін у справі про розгляд справи. Перешкод для проведення заочного розгляду та вирішення справи за наявними матеріалами, судом не встановлено. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснювалося. Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За положеннями ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.1-3 ст.13 ЦПК України). За приписами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Як зазначено у ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч.5-7 ст.81 ЦПК України). Згідно із ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що відповідно до оригіналу богової розписки від 29.12.2020 [PERSON] отримав від [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 17600 (сімнадцять тисяч шістсот) доларів США, які зобовязався повернути до 31.05.2022 (а.с.20). Відповідачем, станом на час звернення до суду з цим позовом та розгляду справи, не надано доказів про повернення позивачу боргу за вказаною розпискою, заборгованість становить 17600 (сімнадцять тисяч шістсот) доларів США. Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України). Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобовязання. У цьому разі настає прострочення кредитора. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів. Наявність оригінала боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобовязання не виконане. Зазначений висновок узгоджується із висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 31.10.2018 (№ 707/2606/16-ц). Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11.11.2015 (№ 6-1967цс15), розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10.12.2018 (№319/1669/16), від 08.07.2019 (№524/4946/16), від 12.09.2019 (№604/1038/16). Статтею 192 ЦК України встановлено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобовязаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобовязань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобовязання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Вказана позиція також узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду України, висловленою у постанові суду від 16.01.2019 (№14-446цс18). Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача боргу в розмірі 17600 ( сімнадцять тисяч шістсот) доларів США та 279,19 (двісті сімдесят дев`ять) доларів США процентів за користування позиковими коштами. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 4310,80 грн.

Outcome: approved