Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів дарування недійсним, скасування записів щодо права власності. Зазначав, що 05.11.1997 між ним та [PERSON] було укладено шлюб, який було розірвано відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26.09.14. 06.04.17 без нотаріально посвідченої його згоди та за наявності судового спору між ним та [PERSON] щодо спільного майна подружжя, [PERSON] уклала з [PERSON] договір дарування садового будинку [ADDRESS] та договір дарування земельної ділянки [ADDRESS] . Садовий будинок [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя. Земельна ділянка [ADDRESS] є спільною частковою власністю його та [PERSON] . Зазначені договори дарування були укладені з порушенням ст. ст. 65, 68 СК України та ст. ст. 203, 215, 362, 368, 369 ЦК України без його згоди та з порушенням його прав співвласника нерухомого майна на першочергову купівлю частки майна. Крім того, вказані договори є фіктивними, оскільки переоформлення майна було здійснено за змовою відповідачів з метою виключення нерухомого майна зі складу майна, що перебуває у спільність власності подружжя та без наміру створення реальних правових наслідків, оскільки [PERSON] продовжує користуватися та володіти вказаним нерухомим майном. До того ж, зазначені договори дарування є удаваними правочинами, що приховують договори купівлі-продажу. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив визнати недійсним договір дарування садового будинку [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 06.04.17 і застосувати наслідки недійсності вказаного правочину, скасувавши запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації за [PERSON] права власності на садовий будинок [ADDRESS] , а також визнати недійсним договір дарування 1/2 частини земельної ділянки [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 06.04.17 і застосувати наслідки недійсності вказаного правочину, скасувавши запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації за [PERSON] права власності на 1/2 частини земельної ділянки [ADDRESS] . У подальшому позивачем було подано заяву про зміну підстав позову, у якій [PERSON] просив визнати договори дарування недійсним, скасувати записи щодо права власності, посилаючись на фіктивність оспорюваних договорів та відсутність його письмової, нотаріально посвідченої згоди на їх укладення, а також порушення його першочергового права, як співвласника майна, на придбання частини зазначеного нерухомого майна. У відзиві на позов [PERSON] , заперечуючи проти позову вказав на те, що [PERSON] була власником садового будинку [ADDRESS] та 1/2 частини земельної ділянки [ADDRESS] , зазначене майно не є спільною власністю подружжя, а тому [PERSON] мала право на власний розсуд розпоряджатися зазначеним майном, в тому числі укладати договори дарування. Оскільки [PERSON] не є співвласником зазначеного майна, а тому його згода на відчуження майна не потрібна. Зазначені договори не є фіктивними, оскільки настали реальні наслідки їх укладення, він користується та володіє зазначеним нерухомим майном. Доказів того, що ці договори є удаваними правочинами позивачем також не надано. До того ж, позивач не є належним позивачем, оскільки укладеними договорами не порушуються його права та інтереси. Посилаючись на зазначені обставини, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У відзиві на позов [PERSON] , заперечуючи проти позову вказала на те, що вона була власником садового будинку [ADDRESS] та 1/2 частини земельної ділянки [ADDRESS] , зазначене майно не є спільною власністю подружжя, а тому вона мала право на власний розсуд розпоряджатися зазначеним майном, в тому числі укладати договори дарування. Оскільки [PERSON] не є співвласником зазначеного майна, а тому його згода на відчуження майна не потрібна. Зазначені договори не є фіктивними, оскільки настали реальні наслідки їх укладення, [PERSON] користується та володіє зазначеним нерухомим майном. Посилаючись на зазначені обставини, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У подальшому відповідачі подали заяви, в яких вказали на те, що оспорювані позивачем договори укладалися під час розгляду справи про поділ майна між [PERSON] та [PERSON] , сторони не бажали реального настання наслідків укладення такого договору та просили скасувати договори і визнати за [PERSON] право власності на садовий будинок та земельну ділянку (а.с. 154-155, 161-162, 176-177 т. 2). У судове засідання позивач не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Третя особа у судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд ухвалив розглядати справу за відсутності учасників справи. Відповідно до ухвали Подільського районного суду м. Києва від 07.07.22 відмовлено у прийнятті визнання позову [PERSON] . Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] з 05.11.1997 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26.09.14 (а.с. 17). Відповідно до договору дарування від 06.04.17, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] подарувала та передала у власність, а обдарований - [PERSON] , прийняв у дар 1/2 частину земельної ділянки під номером [ADDRESS] на території СТ «[INFO]», кадастровий номер 8000000000:91:535:0010 (а.с. 218-219 т. 1). Відповідно до п. 18 зазначеного договору сторони договору: [PERSON] та [PERSON] , підтвердили, що цей правочин відповідає їх дійсним інтересам і не носить характеру фіктивного та/або удаваного, а також не вчиняється під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини. Як установлено судом, 1/2 частина земельної ділянки під номером [ADDRESS] на території СТ «[INFO]», належала на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування 1/2 частини земельної ділянки від 29.03.07, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] 1/2 частину зазначеної вище земельної ділянки, та Державного акту на право власності на земельну ділянку (а.с. 220-230 т. 1). Згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.04.17 право власності на 1/2 частину земельної ділянки під номером [ADDRESS] на території СТ «[INFO]», кадастровий номер 8000000000:91:535:0010 зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування (а.с. 234 т. 1). Відповідно до договору дарування садового будинку від 06.04.17, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] подарувала та передала у власність, а обдарований - [PERSON] , прийняв у дар садовий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 240 241 т. 1). Відповідно до п. 18 зазначеного договору сторони договору: [PERSON] та [PERSON] , підтвердили, що цей правочин відповідає їх дійсним інтересам і не носить характеру фіктивного та/або удаваного, а також не вчиняється під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини. Як установлено судом, вказаний будинок належав на праві власності [PERSON] на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 10.12.07 (а.с. 242-247 т. 1). Згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.04.17 право власності на садовий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування (а.с. 16 т. 2). Відповідно до ст. 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки. Таким чином, ч. 2 ст. 64 СК України передбачає виняток із загальних правил цивільно-правового регулювання правочинів з приводу відчуження об`єктів права спільної сумісної власності, встановлюючи, що договір про відчуження одним з подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності дружини і чоловіка може бути укладений без виділу цієї частки. У разі такого відчуження право спільної сумісної власності подружжя припиняється і виникає право роздільної приватної власності. Отже, 1/2 частина земельної ділянки набута [PERSON] на підставі договору дарування, а тому не є спільною сумісною власністю подружжя. Не є спільною сумісною власністю подружжя і садовий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , оскільки право власності на нього згідно рішення Подільського районного суду м. Києва від 10.12.07 визнано за [PERSON] . Вказані обставини не підлягають доказуванню, оскільки встановлені відповідними судовими рішеннями, які набрали законної сили, а саме: рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11.07.17, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 07.11.19 у справі № 761/27779/14-ц, (а.с. 35-39 т. 1, а.с. 108-112 т. 2) Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, в силу норм чинного законодавства не передбачено надання згоди [PERSON] на укладення оспорюваних договорів. До того ж, недотримання вимог статті 362 ЦК України у разі продажу учасником спільної часткової власності своєї частки іншій особі не є підставою для визнання правочину недійсним. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - постанова) правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 719 ЦК України). Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Ураховуючи те, що згідно оспорюваних договорів дарування [PERSON] , прийняв у дар садовий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] й 1/2 частину земельної ділянки під номером [ADDRESS] на території СТ «[INFO]», кадастровий номер 8000000000:91:535:0010 та у подальшому право власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано за [PERSON] (а.с. 16 т. 2, а. с. 234 т. 1), а отже на виконання оспорюваних договорів було передано зазначене вище майно, а тому оспорювані договори дарування не можуть бути кваліфіковані як фіктивні. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Доказів на обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] не надано. Виходячи з наведеного та враховуючи те, що на момент вчинення оспорюваних правочинів договори дарування за формою і змістом відповідали вимогам чинного законодавства, доказів на підтвердження того, що оспорювані договори є фіктивними [PERSON] не надано, а тому правових підстав для задоволення позову та визнання договорів дарування нерухомого майна недійсними немає.

Outcome: dismissed