Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-27 00:00:00

[PERSON] у січні 2022 року звернувся до суду з позовом до Державної установи «Центр пробації» про визнання наказу від 16.12.2021 року про його звільнення з 28.12.2021 року незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, й відшкодування моральної шкоди. Позов мотивований тим, що наказом директора Державної установи «Центр пробації» від 22.03.2018 року № 13/К його ( [PERSON] ) прийто на посаду провідного фахівця сектору ювенальної пробації Державної установи «Центр пробації» з 26.03.2018 року. Наказом від 30.07.2020 року № 171/к «Про особивий склад» його переведено на посаду начальника сектору ювенальної пробації Державної установи «Центр пробації». 27.10.2021 року він був попереджений про наступне звільнення із займаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП Укпраїни через внесення змін до структури та штатного розпису апарату Державної установи «Центр пробації», у зв`язку із чим його посада була скорочена. Разом із зазначеним попередженням йому було запропоновано перелік вакантних посад, на які його може бути переведено, за його згодою. Згідно зазначеного переліку вакантних посад, йому були запропоновані лише ті посади, які знаходились у районних відділах Державної установи «Центр пробації», жодної посади в апараті Державної установи «Центр пробації» йому не було запропоновано. 08.11.2021 року відповідачем надано на його запит від 02.11.2021 року копії запитуваних ним документів, зокрема повідомлення голові профспілкової організації від 06.10.2021 року про наступне вивільнення працівників, інформацію про наявність вакантних посад по апарату Державної установи «Центр пробації» станом на 27.10.2021 року, які йому не пропонувались. Жодних належних обґрунтувань необхідності скорочення сектору ювенальної пробації відповідачем на його запит не було надано. 02.12.2021 року на засіданні профспілкового комітету була надана згода на його звільнення із займаної посади у зв`язку зі скороченням, в ході засідання якого він повідомив, що йому не було запропоновано усі наявні вакантні посади в Державній установу «Центр пробації», та його не було переведено на посаду начальника новоствореного сектору пробації щодо неповнолітніх, яка була вакантною на момент його попередження про наступне вивільнення. 10.12.2021 року відповідачем йому додатково було запропоновано наявні ваканті посади, серед яких також не було посад у новоствореному секторі пробації щодо неповнолітніх, а також взагалі в апараті Державної установи «Центр пробації». Наказом Державної установи «Центр пробації» від 16.12.2021 року № 310/к його було звільнено з посади начальника сектора ювенальної пробації Державної установи «Центр пробації» у зв`язку зі скороченням штату працівників (п.1 ст. 40 КЗпП України) з 28 грудня 2021 року. Вважає, що він був звільнений із займаної посади незаконно, за відсутності належних правових підстав для звільнення, без дотримання передбаченого КЗпП України порядку, всупереч наявності у нього переважного права на залишення на роботі, у зв`язку із чим вважає наказ про його звільнення підлягає скасуванню із його поновленням на займаній посаді. Вказує, що відповідач зобов`язаний був запропонувати йому усі наявні вакантні посади, які він міг обіймати відповідно до його кваліфікації, проте зазначеного обов`язку не було виконано. Так, згідно відповіді відповідача від 08.11.2021 року № 41/40-ЗПП/10/Ян-21 на його запит щодо отримання публічної інформації, ним встановлено щодо наявних в апараті Державної установи «Центр пробації» вакантних посад станом на 27.10.2021 року та із наданого переліку вакантних посад вбачається, що станом на 27.10.2021 року (день попередження про наступне вивільнення) в апараті Державної установи «Центр пробації» були наявні 35,5 вакансій, серед них вакансія начальника відділі наглядової пробації, а також посада провідного фахівця у новоствореному Секторі пробації щодо неповнолітніх. Його освіта, а також досвід дозволяли йому обіймати зазначені посади, однак вони не пропонувались, що свідчить про невиконання відповідачем покладеного на нього обов`язку щодо працевлаштування позивача. Про фактичну відсутність скорочення штату працівників, а також невиконання обов`язку з працевлаштування позивача свідчить те, що скорочення Сектору ювенальної пробації не відбулось, а відбулось його перепідпорядкування і зміна назви, при цьому завдання та функції новоствореного Сектру залишились подібними до функцій, які виконував Сектор ювенальної пробації Державної установи «Центр пробації». Фактично замість окремого структурного підрозділу Державної установи «Центр пробації» Сектор ювенальної пробації увійшов до складу Відділу наглядової пробації Державної установи «Центр пробації», а його назва була змінена на Сектор пробації щодо неповнолітніх, при цьому посада начальника в новоствореному Секторі пробації щодо неповнолітніх йому не пропонувалась, проте йому відомо, що в день його попередження про звільнення, на посаду начальника Сектору пробації щодо неповнолітніх була призначена [PERSON] , яка не мала досвіду роботи з неповнолітніми, на відміну від нього, який з травня 2013 року працював на різних посадах в органах виконання покарання, а з 2017 року - безпосередньо працює в органах пробації з неповнолітніми. Вважає, що відповідач незаконно звільнив його на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, оскільки жодного скорочення працівників Державної установи «Центр пробації» не відбулось, а відбулась лише зміна назви Сектору ювенальної пробації, начальником якого він був, та зміна структури Державної установи «Центр пробації», в результаті чого був створений Сектор пробації щодо неповнолітніх у складі Відділу наглядової пробації, а також зі штатного розпису Державної установи «Центр пробації» не була виведена посада начальника Сектору пробації щодо неповнолітніх, яка фактично є посадою начальника сектору ювенальної пробації, яку він обіймав. На його думку, що сама лише трансформація одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не є підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Також в порушення ст. 42, ч.2 ст. 49-2 КЗпП України відповідач не врахував його переважне право на залишення на роботі, передбачене законом, а саме відповідач не перевів його на новостворену посаду начальника Сектору пробації щодо неповнолітніх, а призначив на цю посаду іншу особу, яка не мала досвіду роботи з неповнолітніми та попередньо не обіймала керівну посаду. Окрім цього, всупереч вимогам ч.1 ст. 49-2 КЗпП України його було звільнено раніше спливу двох місячного строку з дня попередження - 16.12.2021 року, у той час, як двох місячний строк з дня попередження спливав 28.12.2021 року. Зважаючи на незаконність його звільнення, у відповідності до ст. 235 КЗпП України просить також стягнути звідповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, враховуючи показники його заробітної плати за два попередні місяці перед звільненням: за жовтень 2021 року - 20 739 грн. 89 коп., листопад 2021 року - 35 738 грн. 89 коп. (20 739 грн. 89 коп. + 35 738 грн. 89 коп. / 42 = 1 344 грн. 73 коп.), з дня звільнення - 28.12.2021 року по день ухвалення судового рішення. Зважаючим на завдані відповідачем незаконним звільненням моральні страждання, втрату нормальних життєвих зв`язків, які вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, у відповідності до ст. 237-1 КЗпП України просить відшкодувати йому завдану моральну шкоду, яка оцінена згідно Висновку соціально-психологічного дослідження моральної шклди потерпілого № 11-01-22 від 18.01.2022 рокук за його замовленням, у сумі 23 400 грн. 00 коп. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 21.01.2022 року (а.с. 217 том 2), позовні вимоги підтримали у редакції від 17.02.2022 року (а.с. 203-215 том 1) з тих же підстав та просили задовольнити: -визнати незаконним наказ директора Державної установи «Центр пробації» від 16.12.2021 року № 310/к про звільнення [PERSON] з посади начальника сектору ювенальної пробації Державної установи «Центр пробації» з 28.12.2021 року у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, -повоновити його на посаді начальника сектору ювенальної пробації Державної установи «Центр пробації, -стягнути з Державної установи «Центр пробації» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення до ухваленням судом рішення, -стягнути з Державної установи «Центр пробації» на користь позивача 23 400 грн. моральної шкоди, а також за наслідками розгляду справи вирішити питання про розподіл судових витрат. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] , діюча на підставі довіреності від 05.11.2021 року (а.с. 127 том 1), позові вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні з підстав їх надуманості, безпідставності та необґрунтованості. Вказує, що твердження позивача про незаконність звільнення позивача на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України є необґрунтованим. Так, Наказом Міністерства юстиції України від 01.10.2021 року № 2397/к внесено зміни до штату Центру пробації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 14.07.2021 року № 1636/к, яким посаду, яку обіймав позивач, скорочено. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України позивача 27.10.2021 року було попереджено про наступне звільнення у зв`язку зі скороченням штату працівників, й двічі протягом двомісячного дії терміну попередження було запропоновано 163 вакантні посади у Центрі пробації, серед яких були наявні керівні посади, в тому числі посада начальника сектору ювенальної пробації м.Києва, начальника сектору ювенальної пробації м.Дніпра та начальника Дніпровського районного відділу м.Києва, що підтверджується додатками до попередження від 27.10.2021 року та 09.12.2021 року. Проте позивач від запропонованих посад відмовився згідно його письмових відмов, викладених на попередженні та пропозиції до попередження. Листом від 25.11.2021 року № 4684/10Ян-21 Центр пробації звернувся до профспілкової організації персоналу Державної установи «Центр пробації» з поданням про надання згоди на розірвання трудового договору з позивачем згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України. Профспілковим комітетом Профспілкової організації персоналу Державної установи «Центр пробації» 02.12.2021 року надано згоду на звільнення [PERSON] , й 28.12.2021 року його звільнено у зв`язку зі скороченням штату працівників згідно п.1 ст. 40 КЗпП України. Вважає, що Центром пробації було дотримано строк попередження позивача про наступне звільнення, протягом строку якого позивачу двічі пропонувались наявні 163 вакантні посади - 27.10.2021 року та 09.12.2021 року, серед яких й керівні, а також отримана згода профспілкової організації на звільнення позивача, звільнення позивача було засноване на підставі Наказу Міністерства юстиції України від 01.10.2021 року № 2397/к, за яким внесено зміни до штату Центру поробації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 14.07.2021 року № 1636/к, яким посаду позивача скорочено. Вказує, що Центр пробації є неприбутковою установою, що створена для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України з питань пробації в безпосереднього спрямування та координації діяльності уповноважених органів з птань пробації, що належить до сфери управління Міністерства юстиції України. Відповідно до п.5 Положення про Державну установу «Центр пробації», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 08.12.2020 року № 4242/5 структура, штат, штатний розпис та кошторис установи затверджується Міністерством юстиції України. З метою оптимізації діяльності Державної установи «Центр пробації» було підготовлено та надіслано до Міністерства юстиції України пропозиції про зміну структури та штату установи. Наказом Міністерства юстиції України від 01.10.2021 року № 2397/к внесено зміни до штату Державної установи «Центр пробації», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 14.07.2021 року № 1636/к, яким скорочено посади, а саме: 2 посади заступника директора, 3 посади сектору ювенальної пробації, 2 посади юридичного відділу, 3 посади у секторі забезпечення діяльності керівництва, 6 посад у відділі міжнародного співробітництва, 3 посади сектору взаємодії із засобами масової інформації, 3 посади сектору взаємодії з громадськістю та волотерами пробації, 5 посад відділу з питань запобігання та виявлення корупції. Виведено посади: 2 посади сектору взаємодії з міжнародними партнерами, 5 посад взаємодії із громадськістю, волотерами пробації та засобами масової інформації, 4 посади сектору з питань запобігання та виявлення корупції, 1 посаду референта, а у відділ наглядової пробації введено сектор пробації щодо неповнолітніх у кількості 3 посад. Вказує, що приймаючи рішення про необхідність створення сектору пробації щодо неповнолітніх у складі відділу наглядової пробації ураховувалось те, що найбільший обсяг роботи під час реалізації пробації щодо неповнолітніх здійснюється за напрямком наглядової пробації. Виконання кримінальних покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, регламентується єдиними нормативно-правовими актами як для дорослих, так і для неповнолітніх. В структурі Центру пробації функціонує 14 секторів ювенальної пробації, які працюють виключно з неповнолітніми, та 490 уповноважених органів з питань пробації, які працюють одночасно як з дорослими, так й неповнолітніми, здійснюючи однакові функції з використанням аналогічних методів роботи. Саме цей факт став причиною створення сектору щодо неповнолітніх у складі відділу наглядової пробації. Тобто з метою уникнення дублюючих функцій було скорочено сектор ювенальної пробації, як окремий структурний підрозділ. Доцільність скорочення чисельності або штату працівників є виключний правом власника або уповноваженого ним органу і це право щодо визначення штатного розпису нормативно закріплено у ч.3 ст. 64 ГК України, відповідно у Центрі пробації мало місце скорочення штату працівників, у тому числі посади, яку обіймав позивач. Твердження позивача про те, що всупереч наявного у нього переважного права на залишення на роботі є хибних у зв`язку з тим, що на час видачі попередження 27.10.2021 року посада начальника сектору пробації щодо неповнолітніх не була вакантною, оскільки на підставі заяви від 25.10.2021 року наказом Центру побації від 27.10.2021 року № 258/к [PERSON] призначено на посаду начальника сектору пробації щодо неповнолітніх за переведенням за її заявою від 25.10.2021 року. Вказує, що [PERSON] мала більший трудовий стаж роботи, з 2006 року проходила службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби, обіймала керівні посади, з 14.04.2019 року виконувала обов`язки заступника начальника відділу наглядової пробації, водночас досвід позивача на керівній посаді 1 рік 5 місяців, має нижчу кваліфікацію і продуктивність праці. Звертає увагу, що позивач неодноразово допускав порушення трудової та виконавчої дисципліни, за які двічі був депримійований відповідно до наказів Центру пробації від 24.06.2021 року № 549/од-21 та від 27.09.2021 року № 866/од-21, а також притягнутий до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани згідно наказу Центру пробації від 26.10.2021 року № 974/од-21 (за невиконання доручень директора, невиконання контрольних документів установи, порушення норм Колективного договору). Не погоджуючись із накладеним дисциплінарним стягненням, позивач звернувся до суду із позовом про визнання незаконним та скасування наказу про притягнення його до дисципланврної відповідальності, проте рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 17.02.2021 року його позовні вимоги залишені без задоволення. Окрім того позивачем неодноразово порушувались норми Кодексу професійної етики персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України. У листопаді 2021 року позвач звернувся зі скаргою до Міністерства юстиції України щодо незаконних дій окремих посадових осіб Центру пробації, які вчинялися по відношенню до нього. У зв`язку із чим комісією Міністерства юстиції України була проведена перевірка дотримання законодавства в Центрі пробації, за висновками протоколу якої факти, викладені позивачем у скарзі, свого підтвердження не знайшли. Вважає, що доводи позивача про неврахуванням роботодавцем вимог трудового законодавства про його переважне право на залишення на роботі не заслуговують на увагу. Щодо видання наказу Центром пробації від 16.12.2021 року про звільнення позивача з 28.12.2021 року, то роботодавцем дотримано вимог закону щодо попередження про наступне вивільнення працівника за два місяці, заходи з працевлаштування позивача в установі вживалися протягом всього періоду попередження, двічі надавались пропозиції 27.10.2021 року та 09.12.2021 року про вакантні 163 посади, серед який були й керівні, від який він відмовився, права позивача у зв`язку із виданням наказу 16.12.2021 року не порушено, так як на запропоновані йому вакантні посади він не позодився, звільнення відбулось по закінченню строку попередження 28.12.2021 року. Також вважає необгрутнованими вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки така шкода прямо залежна від встановленого порушення права, а оскільки звільнення позивача відбулось з дотриманням закону про його звільнення (п.1 ст. 40 КЗпП України), відсутні неправомірні дії відповідача, що призвели до моральних страждань позивача. Відповідачем подано відзив на позов від 01.07.2021 року, у якому просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог (а.с.17-25 том 1), доводи якого зводяться до аналогічних висновків, зазначених представником позивача в судовому засіданні. Позивачем подано відповідь на відзив від 06.07.2021 року (а.с.126-133 том 2), в якому вказав, що доводи відповідача, викладені у відзиві на позов не спростовують зазначені ним підстави позову, та не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Вважає, що відповідач не довів на підставі належних та допустимих доказів факту наявності підстав для скорочення штату чи чисельності працівників. Як вбачається із змін до штату Держаної установи «Центр пробації», затверджених наказом Міністерства юстиції України від 01.10.2021 року № 2397/к, зі структури Держаної установи «Центр пробації» були виведені: 1) відділ наглядової пробації, зокрема посада начальника відділу, заступника начальника відділу, провідного фахівця, фахівця, 2) сектор ювенальної пробації, зокрема посади начальника сектору та провідного фахівця, й зазначеними змінами були введені до штату Державної установи «Центр пробації»: 1) відділ наглядової пробації, зокрема посади начальника відділу, заступника начальника відділу, провідного фахівця, фахівця, 2) сектор пробації щодо неповнолітніх у складі відділу наглядової пробації зокрема посади начальника сектору, провідного фахівця. Тобто із вказаних змін вбачає, що відбулась зміна назви Сектору ювенальної пробації на Сектор пробації щодо неповнолітніх, який увійшов до складу Відділу наглядової пробації, при цьому посада начальника Сектору в новоствореному Секторі пробації щодо неповнолітніх зберіглася, але не пропонувалась позивачу для переведення, а з наданих відповідачем доказів вбачається факт зміни організаційної структури при збереженні усіх просад у Відділі наглядової пробації та Секторі ювенальної пробації із перейменуванням останнього на Сектор пробації щодо неповнолітніх. Також відповідач у відзиві на позов не довів, що ним були запропоновані усі наявні вакантні посади. Позивачем критично оцінене рішення роботодавця щодо переведення [PERSON] на посаду, яку такий роботодавець мав би запропонувати саме йому, як працівнику, посаду якого було скорочено, зважаючи на його переважне право на залишення на роботі, а саме з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. З наданого відзиву відповідач не переконав, що його звільнення відбулось за спливом двохмісячного терміну, оскільки наказ про звільнення датований 16.12.2021 року, тобто передчасно до такого строку. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, відповіді на відзив, поданих відповідачем відзиву на позов, позивачем - відповіді на відзив, вжитих судом заходів про витребування доказів, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення, за погодженням сторін. Розгляд справи відбувся у порядку спрощеного позовного провадження. Так, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, їх доводи та їх заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Трудові права працівника гарантовані Конституцією України та законами, іншими підзаконними актами. Кожен, хто працює, захищається конституційними правами. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ст. 55 Конституції України). Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст. 4 КЗпП України). Судом встановлено, що наказом директора Державної установи «Центр пробації» від 23.03.2018 року № 13/К [PERSON] прийто на посаду провідного фахівця сектору ювенальної пробації Державної установи «Центр пробації» з 26.03.2018 року (а.с. 24 том 1). Наказом від 30.07.2020 року № 171/к «Про особивий склад» [PERSON] переведено на посаду начальника сектору ювенальної пробації Державної установи «Центр пробації» (а.с.25 том 1). Наказом Міністерства юстиції України від 01.10.2021 року № 2397/к внесено зміни до штату Центру пробації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 14.07.2021 року № 1636/к, яким скорочено посади, а саме: 2 посади заступника директора, 3 посади сектору ювенальної пробації, 2 посади юридичного відділу, 3 посади у секторі забезпечення діяльності керівництва, 6 посад у відділі міжнародного співробітництва, 3 посади сектору взаємодії із засобами масової інформації, 3 посади сектору взаємодії з громадськістю та волотерами пробації, 5 посад відділу з питань запобігання та виявлення корупції. Виведено посади: 2 посади сектору взаємодії з міжнародними партнерами, 5 посад взаємодії із громадськістю, волотерами пробації та засобами масової інформації, 4 посади сектору з питань запобігання та виявлення корупції, 1 посаду референта, а у відділ наглядової пробації введено сектор пробації щодо неповнолітніх у кількості 3 посад. Зазначана інформація 06.10. 2021 року доведена до відома профспілкової організації персоналу Державної установи «Центр пробації» (а.с. 44 том 1). Ч.1 ст. 40 КЗпП України передбачені підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця. 27.10.2021 року [PERSON] було попереджено про наступне звільнення із займаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП Укпраїни у зв`язку зі зміною структури й внесення змін до штатного розпису апарату Державної установи «Центр пробації» та скороченням посади, яку він обіймає. Одночасно із зазначеним попередженням [PERSON] запропоновано перелік вакантних посад (додаток до попередження), на які його може бути переведено за його згодою (а.с. 77, 78 том 2). У додатку до попередження надано перелік вакантних посад по м.Києву: провідного інспектора у Голосіївському, Деснянському, Дніпровському, Дарницькому, Святошинському районах, фахівця - у Дарницькому, Деснянському, Дніпровському, Шевченківському районах м.Києва (а.с. 78 том 2). Від запропонованого переліку вакантних посад в Державній установі «Центр пробації» позивач відмовився, що підтверджується його незгодою, викладеною у попередженні від 27.10.2022 року (а.с. 77 том 2). 09.12.2021 року відповідачем у доповнення до пропозиції щодо вакантних посад в Державній установі «Центр пробації», наданих 27.10.2021 року, [PERSON] вдруге запропоновано перелік вакантних посад (за територіальністю по Україні), у додатку на 5-ти аркушах, в тому числі посада начальника сектору ювенальної пробації м.Києва, начальника сектору ювенальної пробації м.Дніпра та начальника Дніпровського районного відділу м.Києва (а.с. 79, 80-84) Від запропонованого переліку вакантних посад позивач також відмовився, що підтверджується його письмовою незгодою, викладеною 10.12.2021 року у пропозиції до переліку вакантних посад від 09.12.2022 року (а.с. 77 том 2). Тобто позивачу двічі протягом двомісячного терміну дії попередження було запропоновано 163 вакантні посади у Центрі пробації, серед яких були наявні керівні посади, проте позивач від запропонованих посад відмовився, що підтверджується його письмовою відмовою, зазначеною на попередженні й пропозиції до попередження. Листом від 25.11.2021 року № 4684/10Ян-21 Центр пробації звернувся до профспілкової організації персоналу Державної установи «Центр пробації» з поданням про надання згоди на розівання трудового договору з позивачем згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 72-73 том 2). Відповідно до ч.1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Профспілковим комітетом Профспілкової організації персоналу Державної установи «Центр пробації» 02.12.2021 року надано згоду на звільнення працівників [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] згідно п.1 ст. 40 КЗпП України, оскільки працівників було персонально попереджено про наступне їх вивільнення в порядку ст. 49-2 КЗпП України та одночасно запропоновано інші посади (роботу) в цій установі, враховуючи їх освіту, кваліфікацію та досвід роботи, та від запропонованих посад [PERSON] , [PERSON] відмовились, а [PERSON] не надав згоду (а.с. 75-76 том 2). Наказом директора Державної установи «Центр пробації» від 16.12.2021 року № 310/к [PERSON] звільнено з посади начальника сектору ювенальної пробації Державної установи «Центр пробації» 28.12.2021 року у зв`язку зі скороченням штату працівників згідно п.1 ст. 40 КЗпП України, підстава - попередження про скорочення від 27.10.2021 року (а.с. 66 том 1). Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч.2 ст. 40 КЗпП України). Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус (ч.4 ст. 40 КЗпП України). Як передбачено вимогами статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Таким чином, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 01.04.2015 року за результатом розгляду справи №6-40цс15. Крім того, відповідно до правових позицій, які висловлені Верховним Судом України в постанові від 01 липня 2015 року у справі №6-491цс15 та в постанові від 09 серпня 2017 року у справі №6-1264цс17, власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Судом встановлено, що позивачу, якого наказом 23.03.2018 року прийто на посаду провідного фахівця сектору ювенальної пробації Державної установи «Центр пробації» з 26.03.2018 року (а.с. 24 том 1), а наказом від 30.07.2020 року № 171/к «Про особивий склад» переведено на посаду начальника сектору ювенальної пробації Державної установи «Центр пробації» (а.с.25 том 1), двічі протягом двомісячного терміну дії попередження: 27.10.2021 року та 09.12.2021 року було запропоновано 163 вакантні посади у Центрі пробації, серед яких були наявні керівні посади, в тому числі посада начальника сектору ювенальної пробації м.Києва, начальника сектору ювенальної пробації м.Дніпра та начальника Дніпровського районного відділу м.Києва, що підтверджується додатками до попередження від 27.10.2021 року та 09.12.2021 року, проте позивач від запропонованих посад відмовився, що підтверджується його письмовою відмовою, викладеною на попередженні від 27.10.2021 року та пропозиції до попередження 09.12.2021 року (а.с. 77, 79). Окрім того доводи позивача про те, що згідно переліку вакантних посад, йому роботодавцем були запропоновані лише ті посади, які знаходились у районних відділах Державної установи «Центр пробації», жодної посади в апараті Державної установи «Центр пробації» йому не було запропоновано, не є обґрунтованими, оскільки таких посад та поняття в структурі Державної установи «Центр пробації» «апарат Державної установи «Центр пробації» немає (не існує) згідно структури та штатного розпису такої установи, Положення про Державну установу «Центр пробації» (а.с. 29-41, 43-49, 51-61). Оскільки посада, на яку претендував позивач, не була вакантною, що підтверджуєються заявою [PERSON] від 25.10.2021 року про переведення її на посаду начальника сектору пробації щодо неповнолітніх відділу наглядової пробації з 27.10.2021 року (а.с. 71 том 2) та наказом Державної установи «Центр пробації» від 27.10.2021 року № 258к про переведення [PERSON] на посаду начальника сектору пробації щодо неповнолітніх відділу наглядової пробації з 27.10.2021 року (а.с. 69 том 2), суд відхиляє доводи прозивача про те, що в порушення ст. 42, 49-2 КЗпП України відповідач не врахував його переважне право на залишення на роботі, не перевів його на новостворену посаду начальника Сектору пробації щодо неповнолітніх, а призначив на цю посаду іншу особу, яка не мала досвіду роботи з неповнолітніми та попередньо не обіймала керівну посаду, встановивши відсутність підстав про переважне право позивача на залишення на роботі згідно ст. 42 КЗпП України. При скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (ч.1 ст. 42 КЗпП України). При цьому, згідно роз`яснень, які містяться в п.п.18, 19 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Як вбачається зі змісту наказу про звільнення позивача, підставою для його звільнення з займаної посади є попередження про скорочення від 27.10.2021 року, яке засноване на підставі Наказу Міністерства юстиції України від 01.10.2021 року № 2397/к, та яким внесено зміни до штату Центру пробації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 14.07.2021 року № 1636/к, яким скорочено посади, а саме: 2 посади заступника директора, 3 посади сектору ювенальної пробації, 2 посади юридичного відділу, 3 посади у секторі забезпечення діяльності керівництва, 6 посад у відділі міжнародного співробітництва, 3 посади сектору взаємодії із засобами масової інформації, 3 посади сектору взаємодії з громадськістю та волотерами пробації, 5 посад відділу з питань запобігання та виявлення корупції. Виведено посади: 2 посади сектору взаємодії з міжнародними партнерами, 5 посад взаємодії із громадськістю, волотерами пробації та засобами масової інформації, 4 посади сектору з питань запобігання та виявлення корупції, 1 посаду референта, а у відділ наглядової пробації введено сектор пробації щодо неповнолітніх у кількості 3 посад. Відповідач вказує, що приймаючи рішення про необхідність створення сектору пробації щодо неповнолітніх у складі відділу наглядової пробації ураховувалось те, що найбільший обсяг роботи під час реалізації пробації щодо неповнолітніх здійснюється за напрямком наглядової пробації. Виконання кримінальних покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, регламентується єдиними нормативно-правовими актами як для дорослих, так і для неповнолітніх. В структурі Центру пробації функціонує 14 секторів ювенальної пробації, які працюють виключно з неповнолітніми, та 490 уповноважених органів з питань пробації, які працюють одночасно як з дорослими, так й неповнолітніми, здійснюючи однакові функції з використанням аналогічних методів роботи. Саме цей факт став причиною створення сектору щодо неповнолітніх у складі відділу наглядової пробації. Тобто з метою уникнення дублюючих функцій було скорочено сектор ювенальної пробації, як окремий структурний підрозділ. Доцільність скорочення чисельності або штату працівників є виключний правом власника або уповноваженого ним органу, і це право щодо визначення штатного розпису нормативно закріплено у ч.3 ст. 64 ГК України, відповідно у Центрі пробації мало місце скорочення штату працівників, у тому числі посади, яку обіймав позивач. У Постанові Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 824/3229/14-а зазначено, що зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідація, реорганізація, або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників є правом власника або уповноваженого ним органу. Відповідно судом встановлено, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації роботи та скорочення чисельності працівників, що підтверджується Наказом Міністерства юстиції України від 01.10.2021 року № 2397/к, яким внесено зміни до штату Центру пробації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 14.07.2021 року № 1636/к, яким скорочено посаду, яку обіймав позивач,та яким обумовлено оптимізацію та уникнення дублюючих функцій відділів установи ДУ "Центр пробації",позивач двічі протягом двомісячного терміну дії попередження відмовився від переведення на іншу роботу згідно пропозицій відповідача від 27.10.2021 року та 09.12.2021 року про 163 вакантні посади у Центрі пробації, серед яких були наявні керівні посади у м.Києві, що підтверджується додатками до попередження від 27.10.2021 року та 09.12.2021 року (а.с. 77, 79), позивач, зважаючи на його особу, який мав досвід роботи у Центрі пробації з 26.03.2018 року, на керівній посаді - з 30.07.2020 року, маючий дисциплінарне стягнення 26.10.2021 року, як вивільнюваний працівник відповідно до ст. 42 КЗпП України не користувався переважним правом на залишення на роботі, та він попереджався за 2 місяці про наступне вивільнення. Доводи позивача про те, що відповідач всупереч вимогам ч.1 ст. 49-2 КЗпП України його звільнив раніше спливу двох місячного строку з дня попередження - 16.12.2021 року, у той час, як двомісячний строк з дня попередження спливав 28.12.2021 року, не заслуговують на увагу з огляду на те, що відповідно до наказу про звільнення від 16.12.2021 року, звільнення позивача відбулось 28.12.2021 року (а.с. 66 том 1). Враховуючи на те, що звільнення позивача відбулось у законний спосіб, відповідач вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, то й решта вимог, що є похідними від основих вимог про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі- стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, й відшкодування моральної шкодизадоволенню не підлягають. Інші доводи сторін, які наведені у позові, відзиві на нього, відповіді на відзив, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є не обґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню, обставини, що обгрунованого доводять позовні вимоги, судом не встановлені. Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.6 ст. 141 ЦПК України й судовий збір й інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). На підставі вищевикладеного, п.1 ч.1 ст. 40, 42, 43, 49-2 КЗпП України, з урахуванням п.п.18, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів",

Outcome: dismissed