Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-20 00:00:00

Позивач 28.12.2021р. [PERSON] подав до суду позовну заяву до [PERSON] та Тернопільської обласної прокуратури, у якій просив: 1) поновити строк позовної давності у зв`язку з тим, що він перебуває у групі ризику в період пандемії коронавірусу і знаходиться на карантині; 2) визнати наказ про звільнення №95-од від 27 квітня 2020 року, виданий головним лікарем Тернопільської університетської лікарні Бліхарем В.Є., незаконним; 3) поновити позивача на роботі з виплатою заробітної плати за вимушений прогул, «відпускних та оздоровчих за 2018-2019-2021р.р.»; 4) визнати дії [PERSON] помстою з використанням службового становища за ст. ст. 356, 364, 365, 304, 382, 172, 372 КК України з виплатою моральної шкоди в користь позивача в розмірі 150000 гривень; 5) зобов`язати Тернопільську обласну прокуратуру відкрити кримінальні провадження щодо [PERSON] за раніше поданими письмовими заявами позивача та провести слідчі дії з передачею матеріалів до суду. Позов обгрунтовано тим, що 10.04.2020р. позивачу надійшла вимога від [PERSON] про спростування інформації, яку, розцінивши як погрозу, позивач передав у відповідні органи, за що [PERSON] 27.04.2020р. видав наказ № 95-ОД про звільнення позивача з посади лікаря-ендоскопіста ендоскопічного відділення під час перебування [PERSON] на лікарняному та ще й при тому, що ендоскопічне відділення, а відтак і посада лікаря-ендоскопіста, були ліквідовані ще 05.07.2019р. наказом № 139-к.Наведене є порушенням вимог цивільного, кримінального та трудового законодавства, зокрема ст. 40, ч. 2 ст. 49 КЗпП України (його не було попереджено за 2 місяці до звільнення, не запропоновано іншої посади і він не відмовлявся від посад) та Закону України «Про соціальний захист інвалідів», за яким у лікарні на 1200 працюючих зарезервовано за інвалідами 50 робочих місць, а позивач є інвалідом 2 групи. Органами поліції були порушені два кримінальних провадження за невиконання рішення суду та за незаконне звільнення і недопущення до роботи. У зв`язку з незаконним звільненням позивач був змушений писати десятки звернень у відповідні органи, які ігнорувались, а в подальшому син [PERSON] змушував [PERSON] написати заяву, що його звернення є неправдивими і сплатити [PERSON] велику суму грошей, яку [PERSON] змушений був заплатити в прокуратурі з метою закриття кримінальних проваджень. Грошей позивач не заплатив, і тоді до нього був пред`явлений позов до суду про стягнення моральної шкоди. Зазначене позивач вважає розправою щодо себе зі сторони [PERSON] за те, що він повідомив про вчинені злочини. 31 грудня 2021 року ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Черніцької І.М. позовну заяву залишено без руху, а 18 січня 2022 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 17 лютого 2022 року на 15 год. 11 лютого 2022 року від представника Тернопільської обласної прокуратури надійшов відзив на позовну заяву, зміст якого зводиться до того, що позовні вимоги, заявлені до прокуратури, стосуються кримінальних проваджень та не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому наявні підстави закриття провадження в частині позовних вимог щодо Тернопільської обласної прокуратури. 17 лютого 2022 року від позивача надійшло клопотання, в якому він виклав свої письмові пояснення щодо позову, та заперечення на відзив Тернопільської обласної прокуратури. Суть пояснень зводиться до того, що, звільнивши позивача з роботи, [PERSON] порушив вимоги ст. 43 Конституції України, здійснив помсту, скориставшись службовим становищем, самовільно безпідставно ліквідував ендоскопічне відділення, щоб звільнити позивача, оскільки обласна рада давала дозвіл лише на реорганізацію, а не на ліквідацію, тому були відсутні підстави застосовувати ст. 40 КЗпП при звільненні, наказ про запропоновані посади від 05.07.2019р. позивач не підписував, тому вимоги ч. 2 ст. 49 КЗпП не дотримані, крім того цей наказ не має відношення до звільнення 27.04.2020р., оскільки був наказ про звільнення 10.07.2019р., який скасований судом, також [PERSON] проігнорував вимоги Закону України «Про соціальний захист інвалідів», яким передбачено 4% робочих місць для інвалідів і йому не запропоновано 1 з 50 таких місць на 1200 працюючих. Такі дії [PERSON] є спланованим умисним вбивством позивача, оскільки полягають у позбавленні роботи, а відтак зарплати, тобто доходу, за який позивачу необхідно купувати життєво важливі ліки, а також фабрикування [PERSON] кримінального провадження за злочин, якого позивач не вчиняв, та пред`явлення до суду позову про стягнення з позивача моральної шкоди. Суть заперечення на відзив зводиться до того, що кримінальні провадження були закриті без жодних правових підстав, оскільки [PERSON] протягом 6 місяців не виконував рішення суду та повторно звільнив позивача всупереч вимогам закону. Заручившись підтримкою прокуратури, [PERSON] спланував і почав здійснювати умисне вбивство позивача, співучасником якого є обласний прокурор, до якого позивач неодноразово звертався, але він його звернення ігнорував та не порушував кримінальне провадження. У своїх заявах позивач зазначав про конкретні злочини, але всі вони прокуратурою проігноровані. У підготовчому судовому засіданні 17 лютого 2022 року представник [PERSON] адвокат Дубчак С.П. подав відзив на позовну заяву, за клопотанням позивача протокольною ухвалою суду було залучено в якості співвідповідача Комунальне некомерційне підприємство «Тернопільська університетська лікарня» Тернопільської обласної ради (далі КНП «Тернопільська університетська лікарня» ТОР), у зв`язку із чим підготовче судове засідання було відкладено до 23 березня 2022 року на 15 год. Суть відзиву [PERSON] зводиться до того, що позовні вимоги позивача заявлені до [PERSON] як до посадової особи і стосуються його професійної діяльності. Трудовий спір у [PERSON] виник із КНП «Тернопільська університетська лікарня» ТОР, жодних вимог до [PERSON] як фізичної особи позовна заява не містить, а тому [PERSON] як фізична особа не може бути відповідачем і цій справі, у зв`язку з чим вимоги до [PERSON] не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому наявні підстави закриття провадження в цій частині. 22 лютого 2022 року від позивача надійшли заперечення на відзив представника відповідача [PERSON] адвоката Дубчака С.П., суть якого зводиться до того, що в пред`явленому [PERSON] позові [PERSON] не є фізичною особою, а наділений функціями представляти інтереси юридичної особи КНП «Тернопільська університетська лікарня» ТОР, що він і робив, але, перевищивши свої повноваження і зловживаючи службовим становищем, з метою помсти, видав незаконний наказ про звільнення позивача. Також у запереченні на відзив позивач просить внести уточнення і зміни в позовні вимоги, а саме: 1) скасувати наказ про звільнення №95-од від 27 квітня 2020 року, 2) визнати відповідача [PERSON] винним у зловживанні службовим становищем; 3) зобов`язати адміністрацію лікарні і [PERSON] виконати вимоги Закону України «Про соціальний захист інвалідів» з прийняттям його на посаду лікаря, запропонувавши одне з 50 місць, зарезервоване для інвалідів; 4) визнати відповідача [PERSON] винним у плануванні і здійсненні умисного вбивства [PERSON] за ст. 115 КК України зі стягненням моральної шкоди в розмірі 150000 гривень; 5) зобов`язати адміністрацію лікарні і [PERSON] визнати дійсним наказ від 25 лютого 2020 року про поновлення [PERSON] на роботі за рішенням суду від 13.09.2019р. та 18.12.2020р. і виконати його. Крім цього, 22 лютого 2022 року від позивача надійшло клопотання про уточнення позовних вимог, у якому зазначено, що позивач пред`являє позовні вимоги до трьох відповідачів [PERSON] , Тернопільської обласної прокуратури, Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська університетська лікарня» Тернопільської обласної ради та просить: 1) скасувати наказ про звільнення №95-од від 27 квітня 2020 року; 2) зобов`язати адміністрацію лікарні і [PERSON] виконати вимоги Закону України «Про соціальний захист інвалідів» з прийняттям його на посаду лікаря за квотою, зарезервованою для інвалідів; 3) визнати відповідача [PERSON] винним у зловживанні службовим становищем; 4) визнати дійсним і діючим наказ за 25 лютого 2020 року про поновлення [PERSON] на роботі на підставі рішення суду від 13.09.2019р. та 18.12.2020р. і зобов`язати адміністрацію лікарні та [PERSON] виконати його. У зв`язку із неявкою сторін підготовче судове засідання, призначене на 23 березня 2022 року, відкладено на 27 квітня 2022 року на 14 год. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 квітня 2022 року матеріали вказаної цивільної справи передано на розгляд судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Сташків Н.М., згідно з розпорядженням керівника апарату суду № 372 від 27 квітня 2022 року, у зв`язку із перебуванням судді у відпустці. Ухвалою судді від 28 квітня 2022 року зазначену цивільну справу прийнято до свого провадження, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання 26 травня 2022 року на 15 год. 30 хв. 24 травня 2022 року від відповідача КНП «Тернопільська університетська лікарня» ТОР надійшло клопотання про закриття провадження у справі, в якому зазначено, що в провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебувала цивільна справа № 607/18649/20 за позовом [PERSON] до КНП «Тернопільська університетська лікарня» ТОР про скасування наказу від 27.04.2020р. про звільнення з посади лікаря-ендоскопіста ендоскопічного відділення КНП «Тернопільська університетська лікарня» ТОР, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди і рішенням від 18.03.2021р., яке набрало законної сили, в задоволенні позову відмовлено. Зазначене рішення є рішенням у справі між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, що є підставою закриття провадження у справі. У зв`язку з неявкою позивача підготовче судове засідання відкладено на 30 червня 2022 року на 16 год. 30 хв. Ухвалою суду від 30.06.2022р. закрито підготовче провадження у справі та її призначено до судового розгляду по суті 21 липня 2022 року об 11 годині 40 хвилин. Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явився, не повідомивши про причини неявки, однак у своєму клопотанні, яке він подав 17.02.2022р. позивач просив у випадку його неявки в судове засідання розглядати справу без його участі, що відповідно до ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи та суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності позивача. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] та представник відповідача Тернопільської обласної прокуратури Безкоровайна О.А. підтримали подані ними відзиви та просили закрити провадження у справі. Представник відповідача КНП «Тернопільська університетська лікарня» ТОР, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання також не з`явився, про причини неявки не повідомив, що відповідно до ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи без його участі. Ухвалою суду від 21.07.2022р. провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , Тернопільської обласної прокуратури, Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська університетська лікарня» Тернопільської обласної ради в частині вимог до [PERSON] про скасування наказу про звільнення №95-од від 27 квітня 2020 року; зобов`язання [PERSON] виконати вимоги Закону України «Про соціальний захист інвалідів» з прийняттям [PERSON] на посаду лікаря за квотою, зарезервованою для інвалідів; визнання дійсним і діючим наказу за 25 лютого 2020 року про поновлення [PERSON] на роботі на підставі рішення суду від 13.09.2019р. та 18.12.2020р., зобов`язання [PERSON] виконати цей наказ, про визнання дій [PERSON] помстою з використанням службового становища за ст. ст. 356, 364, 365, 304, 382, 172, 372 КК України, про визнання [PERSON] винним у зловживанні службовим становищем та у плануванні і здійсненні умисного вбивства [PERSON] за ст. 115 КК України, до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська університетська лікарня» Тернопільської обласної ради про скасування наказу про звільнення №95-од від 27 квітня 2020 року та поновлення позивача на роботі з виплатою заробітної плати за вимушений прогул, до Тернопільської обласної прокуратури про зобов`язання відкрити кримінальні провадження щодо [PERSON] за раніше поданими письмовими заявами позивача та провести слідчі дії з передачею матеріалів до суду закрито. Відтак, позовними вимогами, що підлягають вирішенню судом, є такі: - до КНП «Тернопільська університетська лікарня» ТОР: 1) про стягнення відпускних та оздоровчих за 2018-2019-2021р.р.; 2) про зобов`язання виконати вимоги Закону України «Про соціальний захист інвалідів» з прийняттям його на посаду лікаря, запропонувавши одне з 50 місць, зарезервоване для інвалідів; 3) про зобов`язання визнати дійсним наказ від 25 лютого 2020 року про поновлення [PERSON] на роботі за рішенням суду від 13.09.2019р. та 18.12.2020р. і виконати його; - до [PERSON] : 1) про стягнення моральної шкоди в розмірі 150000 гривень, заподіяної внаслідок вчинення дій, які позивач вважає помстою з використанням службового становища за ст. ст. 356, 364, 365, 304, 382, 172, 372 КК України; 2) про стягнення моральної шкоди в розмірі 150000 гривень, заподіяної внаслідок планування і здійснення умисного вбивства [PERSON] за ст. 115 КК України. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Позивач [PERSON] працював у КНП «Тернопільська університетська лікарня» ТОР лікарем-ендоскопістом ендоскопічного відділення та 27.04.2020р. відповідно до наказу № 95-од, підписаного генеральним директором (головним лікарем) КНП «Тернопільська університетська лікарня» ТОР, його звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з 27.04.2020р. Відповідно до пенсійного посвідчення серії [NUMBER] , виданого 13.02.2019р. Пенсійним фондом України, [PERSON] є інвалідом 2 гр. загального захворювання. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.03.2021р. у справі № 607/18649/20 у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська університетська лікарня» Тернопільської обласної ради про скасування наказу від 27.04.2020 року про звільнення із посади лікаря-ендоскопіста ендоскопічного відділення Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська університетська лікарня» Тернопільської обласної ради, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, зобов`язання звільнити лікаря Бутницького відмовлено в повному обсязі. Як убачається з зазначеного рішення, позивач [PERSON] , пред`являючи позов, посилався на те, що при винесенні наказу про його звільнення було порушено норми чинного законодавства, а саме ст.43 Конституції України, не було виконано рішення суду про поновлення його на роботі, оскільки був наказ № 57-од від 25 лютого 2020 року про його поновлення на роботі, однак до робочого місця та виконання обов`язків його не допустили, його не ознайомили з наказом про запропоновані посади, звільнення відбулося під час лікарняного, Законом України «Про захист прав інвалідів» передбачено 4 % робочих місць заброньовані для забезпечення роботою інвалідів, яке йому не забезпечено. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 29 липня 2021 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 березня 2021 року залишено без змін. Із зазначеної постанови вбачається, що в апеляційній скарзі [PERSON] вказував на його звільнення з роботи під час лікарняного, а також із порушенням вимог ст.43 Конституції України, ст. 40, ч. 2 ст. 49 КЗпП України, Закону України «Про соціальний захист інвалідів», чинність наказу № 57-од від 25 лютого 2020 року про його поновлення на роботі. Постановою Верховного Суду від 09 грудня 2021 року касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 березня 2021 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 29 липня 2021 року залишено без змін. До правовідносин, які виникли між сторонами, суд застосовує такі норми права: Відповідно до ст. 74 Кодексу законів про працю України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Згідно зі\~ст.\~76\~цього Кодексу\~щорічні додаткові\~відпустки надаються\~працівникам: 1)\~за роботу\~із шкідливими\~і важкими\~умовами праці; 2)\~за особливий\~характер праці; 3) в інших випадках, передбачених законодавством. Кодексом законів про працю України та Законом України «Про відпустки» визначено й ряд інших додаткових відпусток, які можуть надаватись окремим категоріям працівників. Розділом V Закону України «Про відпустки» врегульовано порядок оплати відпусток. Зокрема, відповідно до ст. 21 цього Закону заробітна плата працівникам за весь час відпустки виплачується до початку відпустки, якщо інше не передбачено законодавством, трудовим або колективним договором. Відповідно до\~ст.\~2\~Закону України\~«Про відпустки»\~право на\~відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом. До складу фонду додаткової заробітної плати входить, серед іншого, матеріальна допомога, що має систематичний характер, надана всім або більшості працівників (у точу числі, на оздоровлення) (п. п. 2.3.3. Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату № 5 від 13.01.2004р.). Категорії працівників, для яких виплата матеріальної допомоги на оздоровлення є обов`язковою, визначені у нормативно-правових актах. Зокрема, медичним та фармацевтичним працівникам вона виплачується відповідно до абз. 3 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України «Питання оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» від 11.05.2011 р. № 524. Згідно зі ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, у кількості одного робочого місця. Згідно зі ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Відповідно до ст. 234 цього Кодексу в разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, полягає, у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає. Так, судом установлено, що позивач [PERSON] працював у КНП «Тернопільська університетська лікарня» ТОР лікарем-ендоскопістом ендоскопічного відділення та 27.04.2020р. відповідно до наказу № 95-од, підписаного генеральним директором (головним лікарем) КНП «Тернопільська університетська лікарня» ТОР, його звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з 27.04.2020р. У задоволенні позову про скасування цього наказу і поновлення позивача на роботі рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.03.2021р. у справі № 607/18649/20, яке набрало законної сили, відмовлено. Відтак, вимоги про визнання дійсним наказу від 25 лютого 2020 року про поновлення [PERSON] на роботі за рішенням суду від 13.09.2019р. та 18.12.2020р. і виконання цього наказу не можуть бути задоволені, оскільки цей наказ діяв до звільнення позивача з роботи 27.04.2020р. і судовим рішенням, яке набрало законної сили, це звільнення визнане таким, що відповідає вимогам закону. З приводу вимог про зобов`язання виконати вимоги Закону України «Про соціальний захист інвалідів» з прийняттям його на посаду лікаря, запропонувавши одне з 50 місць, зарезервоване для інвалідів, позивач вказував лише, що у лікарні на 1200 працюючих зарезервовано за інвалідами 50 робочих місць, а позивач є інвалідом 2 групи. Позивач підтвердив, що він є інвалідом другої групи. Однак, позивач не конкретизував у позовній заяві та уточненнях позовних вимог, чи ця його вимога випливає із незаконного, на його думку, звільнення, чи вже після звільнення він звертався до КНП «Тернопільська університетська лікарня» ТОР з проханням прийняття на роботу за квотою для інвалідів і йому було відмовлено в цьому. Разом із тим, оспорюючи наказ про звільнення № 95-од від 27.04.2020р. у межах справи № 607/18649/20, позивач вказував, що Законом України «Про захист прав інвалідів» передбачено 4 % робочих місць заброньовані для забезпечення роботою інвалідів, яке йому не забезпечено. Про це ж він зазначав і у апеляційній скарзі на рішення суду. Однак, наведені аргументи не дали суду підстав для скасування цього наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі, звільнення [PERSON] визнане таким, що відповідає вимогам закону. У межах справи, яка розглядається, позивач не надав жодних доказів про кількість середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу КНП «Тернопільська університетська лікарня» ТОР за рік, від якої відповідно до ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» можливо було б обчислити 4% робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю. Крім цього, позивачем не доведено, що цей норматив у КНП «Тернопільська університетська лікарня» ТОР не заповнений працюючими особами з інвалідністю. З цих підстав вимоги позивача про зобов`язання виконати вимоги Закону України «Про соціальний захист інвалідів» з прийняттям його на посаду лікаря, запропонувавши одне з 50 місць, зарезервоване для інвалідів, є недоведеними, а тому до задоволення не підлягають. Щодо вимоги про стягнення відпускних та оздоровчих за 2018-2019-2021р.р., позивач жодним чином не обгрунтовував цих вимог у позовній заяві, не зазначав ніяких обставин на їх підтвердження, не вказував, чи виплачувались йому такі виплати протягом зазначеного часу і в якому розмірі або не виплачувались взагалі. Будь-яких доказів на обгрунтування таких вимог позивач не надав. Відтак, ці вимоги також є недоведеними та задоволенню не підлягають. Позивач, звертаючись до суду, просив поновити йому строк для подання позовної заяви та суд вважає, що з урахуванням всіх обставин справи, беручи до уваги, що з 12 березня 2020 року на всій території України було запроваджено карантин відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», який постійно продовжувався, з огляду на вимоги ч.3 Прикінцевих положень ЦПК України, зважаючи на те, що позивач є інвалідом 2 групи, для забезпечення безпеки життя і здоров`я позивача, з метою уникнення зараження респіраторним захворюванням COVID-19, [PERSON] у передбачені законом строки не звернувся до суду за захистом своїх трудових прав, а тому, на підставі вищевикладеного, слід визнати поважною причину пропуску строку та поновити пропущений позивачем строк для звернення до суду з зазначеним позовом. Попри поновлення [PERSON] строку для звернення до суду із позовною заявою, суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог до КНП «Тернопільська університетська лікарня» ТОР до відсутні, а тому слід відмовити у задоволенні позову в цій частині за його безпідставністю та необґрунтованістю. Вимоги до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди в розмірі 150000 гривень, заподіяної внаслідок вчинення дій, які позивач вважає помстою з використанням службового становища за ст. ст. 356, 364, 365, 304, 382, 172, 372 КК України, та моральної шкоди в розмірі 150000 гривень, заподіяної внаслідок планування і здійснення умисного вбивства [PERSON] за ст. 115 КК України, не доведені ніякими доказами. Оскільки в Україні визнається і діє презумпція невинуватості (ст. 62 Конституції України), доказів встановлення у визначеному законом порядку вини [PERSON] у вчиненні таких діянь позивач не надав, підстави стягнення в його користь моральної шкоди відсутні. З урахуванням викладеного, в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позову, беручи до уваги, що позивач звільнений від сплати судового збору як інвалід 2 групи, судові витрати до стягнення з позивача не підлягають, а компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed