Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з Державного підприємства «Торецьквугілля» моральну шкоду, отриману внаслідок професійного захворювання, спричиненого умовами виробництва, у розмірі 25 000,00 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що з ДП «Шахта «Торецька» ДП «Торецьквугілля», позивач перебував у трудових відносинах з 19.07.2011 року в якості підземного забійника на відбійних молотках. З 11.03.2021 звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України та у зв`язку з виходом на пенсію. За час роботи на шахті позивач одержав профзахворювання хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з помірним (ІІІ) ступенем зниження слуху за класифікацією [PERSON] та [PERSON] ; хронічна радикулопатія S1 ліворуч в стадії неповної ремісії з помірними статико-динамічними порушеннями, м`язово -тонічним та больовим синдромами. Факт отримання зазначених захворювань підтверджений медичним висновком. У зв`язку з отриманими профзахворюванням фізичний стан позивача погіршився (підвищена нервозність, почуття страху за життя та здоров`я). Наведене стало приводом для звернення позивача до суду за захистом порушеного права шляхом відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, що спричинили каліцтво або інше ушкодження здоров`я, у розмірі 25000,00 грн. Позивач до судового засідання не прибув, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник відповідача до судового засідання не з`явився. Надав заяву про розгляд справи за його відсутності. В задоволенні позову просив відмовити. Дослідивши наявні у справі матеріали та надавши правову оцінку наявним у справі доказам, судом встановлені такі обставини та відповідні правовідносини. З ДП «Шахта «Торецька» ДП «Торецьквугілля», позивач перебував у трудових відносинах з 19.07.2011 року в якості забійника 6 розряду на відбійних молотках підземного з повним робочим днем на підземній роботі. З 11.03.2021 звільнений на підставі ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію. За час роботи на шахті позивач одержав профзахворювання хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з помірним (ІІІ) ступенем зниження слуху за класифікацією [PERSON] та [PERSON] ; хронічна радикулопатія S1 ліворуч в стадії неповної ремісії з помірними статико-динамічними порушеннями, м`язово -тонічним та больовим синдромами. Факт отримання зазначених захворювань підтверджений медичним висновком Центральної лікарсько експертної комісії (ЦЛЕК) ДУ «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» № 18/566 від 25.05.2021 року. Відповідно до довідки серії 12ААА №098662 від 15.07.2021 року Обласним центром медико-соціальної експертизи МСЕК м.Слов`янськ позивачу встановлено 50% втрати працездатності за сукупністю (30% хр.п/кр радикулопатія, 20% приглухуватість). Згідно витягу з акту МСЕК позивач визнаний людиною з інвалідністю 3-ї групи по профзахворюванню безстроково. Актом розслідування хронічного професійного захворювання № б/н від 17.06.2021р. встановлено, що причиною та обставинами профзахворювання є робота протягом тривалого часу в умовах впливу шкідливих факторів: еквівалентний рівень виробничого шуму до 95 дБА при ГДР 80 дБА; потужність зовнішньої роботи при роботі за участю м`язів нижніх кінцівок і тулуба до 711,3 Вт при допустимому рівні 90 Вт, перебування у вимушеній робочій позі до 75% часу робочої зміни при допустимому рівні до 10%. При вирішенні цього спору, суд виходив з такого: правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст. 237-1 КЗпП України, згідно з якою відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В свою чергу, в рішенні Конституційного суду України від 08 жовтня 2008 року зазначено, що ст.\~1167\~ЦК\~України та ст.\~237-1\~КЗпП\~України застрахованим громадянам, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов`язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам ст. 22 Конституції України. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. В пункті 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №1-9/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування) зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання. На підтвердження факту ушкодження здоров`я позивачем було надано довідку МСЕК від 15.07.2021, згідно з якою йому встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 50% первинно з 09.07.2021 року безстроково, із медичним лікуванням, санаторно-курортним лікуванням. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. За ст. ст. 6, 13 Закону України «Про охорону праці», безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Враховуючи зазначені вище положення Конституції України та КЗпП України, підприємство мало створити позивачу, як і іншим працівникам, належні небезпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань або іншого пошкодження здоров`я були неможливими. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1\~цього\~Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 21 липня 2021 року у справі № 303/5205/18. Сукупність проаналізованих та досліджених в судовому засіданні доказів дає можливість суду дійти висновку про те, що ушкодження здоров`я на виробництві спричинило позивачу моральну шкоду, яка полягає в фізичному болю та в моральних переживаннях, що призвело до змін звичайного образу життя та потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року, провадження № 14-463цс18. Необхідно зазначити при цьому, що моральну шкоду неможливо відшкодувати в повному обсязі, адже відсутні точні критерії майнового виразу душевного болю, спокою. Отже, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням та матиме суто умовний вираз. Тобто, при визначенні розміру моральної шкоди суди повинні керуватися вимогами розумності та справедливості, на чому наголошує Верховний Суд в постановах від 14.02.2018 року у справі № 686/10520/15-ц, від 08.05.2018 року у справі № 638/9035/16-ц, від 14.11.2018 року у справі № 487/2120/16. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, від 12 липня 2007 року). Таким чином, з урахуванням ступеня та глибини моральних страждань позивача, враховуючи тривалий час роботи позивача на підприємстві, отримання каліцтва, спричиненого умовами виробництва, значну втрату позивачем працездатності (50%),

Outcome: approved