Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вище вказаною позовною заявою, у якій просить визнати недійсним з моменту вчинення договір купівлі-продажу земельної ділянки від 19.07.2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , який був посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожею В. В. за реєстровим номером 2232 із застосуванням наслідків, передбачених ст. 216 ЦК України. В обґрунтування позову посилається на те, що укладання та нотаріальне посвідчення вищевказаного договору відбулося всупереч положенням п.п. «б» п. 15 розділу Х «Перехідних положень» ЗК України, оскільки купівля продаж земельної ділянки станом на 19.07.2013 року не допускалась, внаслідок чого спірний договір купівлі-продажу земельної ділянки є недійсним. Представником відповідача подано письмові пояснення (а.с. 86-89), де посилається на те, що спірний договір купівлі-продажу було укладено правомірно, відповідно до норм чинного законодавства. Одночасно, заявив про пропуск позивачем трирічного строку позовної давності. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував з приводу задоволення позовних вимог; просив застосувати строк позовної давності. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що 14.09.2007 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21.12.2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1485 (а.с. 58), видано державний акт серії ЯГ № 791157 на право власності на земельну ділянку площею 3,0887 га, що розташована на території Кам`янської сільської ради Житомирського району Житомирської області, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 1822083200:05:000:0119 (а.с. 57). \~ \~ \~ \~Право власності на зазначену земельну ділянку також зареєстровано у Державному земельному кадастрі (а.с. 60). \~ \~ \~ \~Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19.07.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожею В. В., зареєстрованого в реєстрі за № 2232 (а.с. 8), [PERSON] передала (продала), а [PERSON] прийняв у власність (купив) зі сплатою грошей згідно п. 5 цього договору вказану вище земельну ділянку з кадастровим номером 1822083200:05:000:0119 площею 3,0887 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована та території Кам`янської сільської ради Житомирського району Житомирської області. За\~ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1\~ст. 316 ЦК України, Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1\~ст. 317 ЦК України\~встановлює, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.1, 2 ст. 319 ЦК України). Відповідно до\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. За\~ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ч. 2\~ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до\~ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі\~ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Пунктом 3 частини 1\~статті 388 ЦК України\~визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Водночас, за змістом\~статті 11 ЦК України\~цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно з частиною першою\~статті 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої\~статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Згідно підпункту "б" пункту 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України (в редакції станом на 19.07.2013 року - дату укладення оспорюваного договору) до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2016 року, не допускається: купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення може набуватись громадянами, зокрема, у порядку безоплатної приватизації земельних ділянок у порядку ст. 118 ЗК України в межах норм безоплатної передачі або шляхом отримання земельних часток (паїв) у порядку, визначеному Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Тобто земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, та земельні ділянки, що виділені в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв), є різними земельними ділянками по їх способу набуття громадянами. У нормі пп. «б» п. 15 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України йдеться не лише про різні види використання земельних ділянок, а й про різні джерела набуття права власності на земельні ділянки. Мораторій діє щодо: -земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; -земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства. Спірна земельна ділянка з кадастровим номером 1822083200:05:000:0119 отримана [PERSON] у власність за договором купівлі-продажу, а не в порядку виділення в натурі (на місцевості), що не підпадає під дію мораторію, про який йдеться у п. 15 Перехідних положень Земельного кодексу України, оскільки зазначеними положеннями чітко визначено про земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства виділені в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв). Тож, спірна земельна ділянка могла на законних підставах бути предметом оспорюваного договору купівлі- продажу від 19.07.2013 року. Такої ж позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 20.05.2021 року по справі №908/1550/19 (https://reYestr.court.gov.ua/Review/97242697), де акцентовано, що встановлена законодавцем тимчасова заборона на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок стосується не всіх земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які перебувають у приватній власності громадян та юридичних осіб, а лише їх окремих видів, зокрема, земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства. Наведені обставини свідчать про правомірність укладення між сторонами справи спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 1822083200:05:000:0119 площею 3,0887 га для ведення особистого селянського господарства на території Кам`янської сільської ради Житомирського району, посвідченого 19.07.2013 року приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Доброльожею В.В., що зареєстрований за реєстровим №2232, та є самостійною підставою для відмови в позові. Разом з тим, стороною відповідача заявлено про застосування строку позовної давності. Відповідно до\~статті 8 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, складовою частиною якого є правова визначеність, яка тісно пов`язана з позовною давністю. Згідно з приписами частини першої статті 321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388\~ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до\~ст. 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦПК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України). Судом установлено, що спірна земельна ділянка вибула з власності позивача 19.07.2013 року на підставі договору купівлі-продажу, з волі позивача. До позовних вимог про визнання недійсними договорів та витребування майна на підставі статей\~203,\~215,\~387,\~388 ЦК України\~застосовується загальна позовна давність у три роки. Згідно з частиною першою\~статті 261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. У визначенні початку перебігу строку позовної давності має значення не лише встановлення, коли саме особа, яка звертається за захистом свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу, довідалася про порушення цього права або про особу, яка його порушила, а й коли ця особа об`єктивно могла дізнатися про порушення цього права або про особу, яка його порушила. З огляду на принцип непорушності права володіння майном, початок перебігу позовної давності у цій справі пов`язаний з моментом укладення 19.07.2013 року договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки. Обов`язок позивача довести, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права, також випливає із загального правила, встановленого\~статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, що позивачем у цій справі зроблено не було. Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВП ВС від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16. Поряд з викладеним необхідно звернути увагу на те, що пунктом 1\~статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої\~Законом України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Згідно зі\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Отже, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі 504/1653/15-ц. Крім того, суд бере до уваги висновки Верховного Суду при розгляді справи № 464/5089/15, постанова від 14 березня 2018 року, де вказано, що тлумачення частин першої і п`ятої ст. 261 ЦК України свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним (рецисорний позов) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про вчинення цього правочину. Аналіз наведеного вище свідчить, що перебіг позовної давності у цій справі почався 19.07.2013 року, до суду з цим позовом позивач звернулась 05.07.2021 року, тобто після спливу строку позовної давності. Як слідує з роз`яснень постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» (п. 11), встановивши, що строк для звернення до суду пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі, і зроблено до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. За таких обставин суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у зв`язку з їх необгрунтованністю. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed