Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-25 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «УКРГАЗБАНК», [PERSON] , третя особа Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, про визнання недійсним договору іпотеки та зобов`язання вчинити дії та просить суд ухвалити рішення яким: визнати недійсним з моменту вчинення (укладення) договір іпотеки №854763 від 05.09.2007 року укладений між Відкритим акціонерним товариством акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» з однієї сторони та [PERSON] (іпотекодавець-боржник), [PERSON] та [PERSON] , які діяли від імені малолітньої [PERSON] ; виключити з Державного реєстру іпотек обтяження іпотекою, зареєстроване 05.09.2007 року приватним нотаріусом Дячук Олександром Анатолійовичем, реєстраційний номер 5607408, об`єкт обтяження (квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ) за Іпотечним договором №854763 від 05.09.2007 року укладений між ВАТ АТ «УКРГАЗБАНК» з однієї сторони та [PERSON] (іпотекодавець-боржник), [PERSON] та [PERSON] , які діяли від імені малолітньої [PERSON] ; зняти (скасувати) заборону на відчуження нерухомого майна (вилучити запис) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер 5606286, зареєстроване 05.09.2007 року приватним нотаріусом Дячук Олександром Анатолійовичем, об`єкт обтяження (квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ) і належить [PERSON] та [PERSON] , вирішити питання судових витрат. В обгрунтування позивних вимог зазначає, що у листопаді 2021 позивач дізналася, що квартира [ADDRESS] , яка перебуває у спільній сумісні власності [PERSON] та її обтяжена іпотекою на підставі договору іпотеки від 05.09.2007 року. Вказує на те, що за інформацією її батька іпотечний договір від 05.09.2017 укладений без дозволу органу опіки та піклування, оскільки іпотечному договору від 05.09.2007 року передував ще один іпотечний договір від 02.03.2007 року укладений між ВАТ «Укргазбанк» та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які діяли від імені малолітньої [PERSON] .. Підписанню цього договору передувало укладення кредитного договору між [PERSON] та банком від 02.03.2007 на суму 15000 доларів США. Саме на укладення першого іпотечного договору і був наданий дозвіл органу опіки та піклування, а договір іпотеки від 05.09.2007 року укладений без дозволу органу опіки та піклування, а тому змушена звернутися до суду за захистом порушеного права. Ухвалою від 23.11.2021 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, розгляд справи вирішив проводити в порядку загального позовного провадження. 02.02.2022 ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» подало письмовий відзив на позовну заяву. Просить відмовити у задоволенні позову, застосувати строки позовної давності /арк. спр.73-77/. 17.02.2022 позивач подала письмову відповідь на відзив /арк.спр.95-101/. Ухвалою від 29.04.2022 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача адвокат Кулеба В.М., який діє на підставі ордеру серії ВС №111268 від 22.12.2021 /арк.спр.67/ позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] заперечила щодо задоволення позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві, просила застосувати строки позовної давності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не прибули повторно, причин неприбуття суду не повідомили, заяв про відкладення судового засідання ними подано не було, відзиву на позовну заяву теж не подавали. Представник третьої особи органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради Миргород В.В. будучив судовому засіданні заперечив щодо позовних вимог. Заслухавши думку представника позивача, представника відповідача Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «УКРГАЗБАНК», представника третьої особи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд приходить такого. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст.12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( ст. 81 ЦПК України). Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Суд встановив такі обставини справи. 05 вересня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством акціонерним банком „Укргазбанк" в особі Львівської філії ВАТ АБ „Укргазбанк" та [PERSON] укладено кредитний договір №121-р за умовами якого відповідачу надано кредит в сумі 35 000,00 (тридцять п`ять тисяч) доларів США (надалі - кредит) на строк з 05 вересня 2007р. по 04 вересня 2019р. із сплатою процентів за користування кредитом виходячи із 12,5 % річних. В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та [PERSON] а також [PERSON] і [PERSON] , як законними представниками своєї малолітньої дитини [PERSON] , укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 18,4 кв.м., загальною площею 33,8 кв. м, яка складається з однієї житлової кімнати та кухні, комори в підвалі 1,5 кв.м та належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, від 10 10 2005 р. У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором, рішенням Шевченків- ського районного суду м. Львова від 24.03.2011 року вирішено стягнути з [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 37 072,62 доларів США та 35 493,57 гривень пені за невчасне повернення кредиту та відсотків по ньому. Постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС ЛМУЮ від 24.05.2011 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення. Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 28 січня 2014 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №121-р від 05 вересня 2007р. укладеним між Акціонерним банком «Укргазбанк» та [PERSON] в сумі 37 072 (тридцять сім тисяч сімдесят два) долари США 62 центів та 35 493 (тридцять п"ять тисяч чотириста дев"яносто три) грн. 57 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , житловою площею 18,4 кв.м, загальною площею 33,8 кв. м, яка складається з однієї житлової кімнати та кухні, комори в підвалі 1,5 кв.м та належить [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру від 10.10.2005 року, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною для подальшої реалізації, встановленої на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності - незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Виселити без надання іншого жилого приміщення фізичних осіб, що проживають в квартирі [ADDRESS] , а саме: [PERSON] ( [INFO] , іден.номер [NUMBER] ), [PERSON] ( [INFO] ) із зняттям їх з реєстрації. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якої діють законні представник [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» судові витрати в розмірі 114 (сто чотирнадцять) грн. 70 коп. Як підставу для задоволення позовних вимог позивач вказує на те, що на укладення договору іпотеки №854763 від 05.09.2007 року між ВАТ АТ «УКРГАЗБАНК» з однієї сторони та [PERSON] (іпотекодавець-боржник), [PERSON] та [PERSON] , які діяли від імені малолітньої [PERSON] - орган опіки та піклування, не надав згоди на укладення такого. Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується договорами іпотеки від 02.03.2017 та 05.09.2017 вказані договори укладалися законними представниками [PERSON] з дозволу органу опіки та піклування. При цьому реквізити дозволу в двох договорах зазначено однакові: розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської мічької ради від 23.02.2007 №130. Згідно цього розпорядження, виданого за результатом розгляду заяви [PERSON] та [PERSON] вирішено зокрема: «Дозволити [PERSON] та [PERSON] укласти договір застави належної малолітній [PERSON] , [INFO] частки в кв. [ADDRESS] » /арк.спр.27/. З копії свідоцтва про право власності на квартиру від 10.10.2005 вбачається, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] /арк.спр.24/. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визна- ний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Згідно зі статтею 177 Сімейного кодексу України (далі - СК України) та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства`батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За наведених обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Разом з тим, позивач зсилається лише на відсутність дозволу органу опіки та піклування, однак не зазначає, який саме обсяг існуючих майнових прав її звужено та/або порушено, зменшено або обмежено прав та інтересів дитини щодо квартири внаслідок укладення договору іпотеки. При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Відповідно до частин першої-третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Аналіз змісту частини третьої статті 215 ЦК України свідчить про те, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Згідно з роз`ясненнями п.19 Постанови пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК) мають існувати саме на момент вчинення правочину. У відповідності до ст.216 ч.1 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Надаючи оцінку аргументам сторони відповідача щодо застосування до позову наслідків спливу позовної давності суд вважає за необхідне звернути увагу на таке. Згідно з статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до частини четвертої статті 261 ЦК України у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (стаття 6 СК України). Отже, правило частини четвертої статті 261 ЦК України застосовується до позовів, з якими звертаються особи, які у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років самі вчинили правочин, у тому числі і з належного дозволу, якщо правочин порушує їх права або інтереси. Це ж правило застосовується, якщо інші особи вчинили правочин, що порушував права або інтереси неповнолітньої особи, саме на час вчинення такого правочину. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. При вирішенні даного спору суд дійшов переконання, що позивачем не доведено, яке порушено її право внаслідок укладення іпотечного договору, а тому підстав для застосування строків позовної давності немає. Судові витрати залишити за позивачем.

Outcome: dismissed