Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-05 00:00:00

У липні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» (далі АТ «Криворізька теплоцентраль») про розірвання трудового договору та стягнення вихідної допомоги. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що працював на підприємстві відповідача АТ «Криворізька теплоцентраль» на посаді водія автотранспортних засобів на умовах безстрокового трудового договору. В грудні 2020 року та січні 2021 року відповідач несвоєчасно та з порушенням строків, встановлених ст. 115 Кодексу законів про працю, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» та Колективного договору, виплачував позивачу заробітну плату, а саме: в грудні 2020 року 22.12.2020 року (менша частина) та 24.12.2020 року, в січні 2021 року 11.01.2021, 19.01.2021, 22.01.2021 та 25.01.2021. У зв`язку з чим позивачем була подана заява відповідачу про розірвання трудового договору з 14.06.2021 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням останнім умов Колективного договору та трудового законодавства, з вимогою провести з ним повний розрахунок та видати трудову книжку. В день звільнення відповідачем не було здійснено повного розрахунку та не виплачено позивачу всіх сум, що належать йому при звільненні. Позивач просить суд визнати розірваним безстроковий трудовий договір, укладений між ним та АТ «Криворізька теплоцентраль» з 14.06.2021 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України та стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку. Ухвалою суду від 20 липня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 28 липня 2021 року від позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 29 липня 2021 року було повторно залишено позовну заяву без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 13 серпня 2021 року від позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 15 вересня 2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. 11 жовтня 2021 року ухвалою суду було відкладено розгляд справи на підставі заяви позивача від 11.10.2021 року. 25 жовтня 2021 року на адресу суду від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог. 03 грудня 2021 року на електронну адресу суду від представника АТ «Криворізька теплоцентраль» - адвоката Д. Шестакова надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач при звільненні позивача на підставі ч. 4 ст. 40 КЗпП України дотримався всіх вимог трудового законодавства, а саме зафіксував 25 актами відсутність позивача на робочому місці, керівник безпосередньо телефонував працівнику з метою отримання пояснень, працівнику направлено лист з проханням надати пояснення щодо нез`явлення на роботі, в телефонній розмові було отримано пояснення [PERSON] про відмову повертатись до роботи. 14.07.2021 року відповідачем було направлено Подання до профспілкової організації про отримання згоди на звільнення. 29.07.2021 року було прийнято наказ № 165-к про припинення трудового договору з [PERSON] з 14.06.2021 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Факт порушення відповідачем оплати праці та вини роботодавця не встановлено відповідним державним органом. Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 08.12.2021 року від представника відповідача надійшло заперечення щодо прийняття до розгляду заяви [PERSON] про уточнення позовних вимог (зміни підстав та предмету позову), посилаючись на порушення позивачем норм процесуального законодавства, а саме можливості зміни підстави або предмету позову не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання. Ухвалою суду від 08 грудня 2021 року заяву [PERSON] про уточнення позовних вимог зі зміною підстав та предмету позову було повернуто позивачу. У зв`язку із надходженням до суду ухвали Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року про витребування матеріалів справи, ухвалою суду від 23 грудня 2021 року було зупинено провадження у справі та передано матеріали справи до Дніпровського апеляційного суду для розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду від 08 грудня 2021 року. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року вказану ухвалу суду було залишено без змін. Ухвалою суду від 14 квітня 2022 року у справі було відновлено провадження. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог заперечував, просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа\~має право\~на захист\~свого цивільного\~права у\~разі його\~порушення,\~невизнання або\~оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Суд, заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем АТ «Криворізька теплоцентраль», що підтверджується копією трудової книжки про прийняття на посаду водія автотранспортних засобів ІІІ класу Транспортного цеху згідно Наказу № 412к від 12.11.2018 року та копією посвідчення № 44 про перевірку знань з питань охорони праці. (а.с. 30, 44-46) Пунктом 5.4. Колективного договору між роботодавцем та колективом працівників ДП «Криворізька теплоцентраль» на 2016-2018 року встановлений порядок здійснення виплат заробітної плати відповідачем. (а.с. 10-11) З копій банківських виписок про зарахування заробітної плати позивача у період з 20.12.2020 по 28.01.2021 року вбачається, що за вказаний період відповідачем на картковий рахунок позивача здійснювалась виплата заробітної плати, а саме: 22.12.2020 року на суму 234, 93 грн., 24.12.2020 року на суму 1218,42 грн., 11.01.2021 року на суму 3175,02 грн., 19.01.2021 року на суму 2030,69 грн., 22.01.2021 року на суму 1884,02 грн. та 300 грн., 25.01.2021 року на суму 150 грн. (а.с. 13-14) Також, згідно із копією довідки про доходи від 21.07.2021 року, загальний розмір нарахованої заробітної плати [PERSON] за квітень 2021 року - травень 2021 року становить 14\~212,84 грн., середньомісячна заробітна плата становить 8\~613,80 грн. (а.с. 219) Як вбачається з матеріалів справи, позивач неодноразово звертався до відповідача із заявою про звільнення його на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, яка обгрунтована невиконанням останнім колективного договору та трудового законодавства, зокрема несвоєчасної виплати заробітної плати (25.05.2021 року за вх. № 25, 26.05.2021 року за вх. № 26, 27.05.2021 року за вх. № 28, 10.06.2021 року). (а.с. 106, 108, 110, 112) Відповідно до копій листів АТ «Криворізька теплоцентраль» від 25.05.2021 року за вих. № 3464/05, 26.05.2021 року за вих. № 3515/05, 27.05.2021 року за вих. № 3544/01, 14.06.2021 року за вих № 3972/05 відповідачем були надані відповіді на вказані заяви з повідомленням про непорушення трудових прав позивача та відсутності правових підстав для задоволення його заяв. (а.с. 107, 109, 11, 113) 14.06.2021 року позивач подав відповідачу заяву про розірвання трудового договору з 14.06.2021 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку із невиконанням останнім колективного договору та трудового законодавства (зокрема несвоєчасної виплати заробітної плати за грудень 2020 року) та вимогою про проведення з ним в день звільнення повного розрахунку та видачу трудової книжки. (а.с. 12, 115) Також, в матеріалах справи містяться 25 копій актів, складених уповноваженими особами АТ "Криворізька теплоцентраль» про відсутність [PERSON] на робочому місці, а саме: 15.06.2021 року-17.06.2021 року, 22.06.2021-24.06.2021 року, 29.06.2021-01.07.2021 року, 05.07.2021-08.07.2021 року, 12.07.2021-15.07.2021 року, 19.07.2021-22.07.2021 року, 26.07.2021-29.07.2021 року. (а.с. 116-124, 130, 132-136, 138-147) 01.07.2021 року за вих. № 4502/05 АТ «Криворізька теплоцентраль» було направлено на адресу позивача лист з проханням невідкладно повідомити про причини відсутності [PERSON] на роботі. (а.с. 125) Згідно із копією поштового повідомлення, вказаний лист було отримано позивачем особисто 16.07.2021 року. (а.с. 129) Відповідно до копії Акту про відсутність працівника на робочому місці з нез`ясованих причин від 06.07.2021 року, у телефонній розмові позивач повідомив про відмову повернення на роботу. (а.с. 131) 14.07.2021 року за вих. № 4943/05 т.в.о. голови правління АТ "Криворізька теплоцентраль» Демчук В.О. звернувся до профкому ППО АТ "Криворізька теплоцентраль» з поданням про отримання згоди на звільнення [PERSON] на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогули). (а.с. 29,137) Згідно із копією Протоколу № 14 від 29.07.2021 року за результатами засідання профспілкового комітету ППО АТ "Криворізька теплоцентраль» було відмовлено у звільненні [PERSON] (а.с. 148-149) Відповідно до копії Наказу № 165-К від 29.07.2021 року про припинення трудового договору (контракту) 14.06.2021 року [PERSON] було звільнено з посади водія автотранспортних засобів Транспортного цеху на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогули без поважних причин. З наказом позивач ознайомився 03.08.2021 року. (а.с. 59, 150) Даний факт підтверджується записом в трудовій книжці, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с. 44) 29.07.2021 року за вих. № 5466/05 на адресу позивача відповідачем було направлено лист з повідомленням про його звільнення. (а.с. 151) Водночас, 14.06.2021 року позивач звернувся до первинної профспілкової організації АТ «Криворізька теплоцентраль» зі скаргою на дії відповідача щодо порушення його прав. ППО АТ «Криворізька теплоцентраль» було направлено відповідачу звернення для вирішення останнім викладених у скарзі питань. (26, 27) Також, складено акт про присутність позивача повний робочий день 14.06.2021 року на робочому місці. (а.с. 25) Також, 16.07.2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання в строк до 22.07.2021 року копії наказу про звільнення з 14.06.2021 на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, трудової книжки з відповідним записом та довідки про середньомісячний дохід. (а.с.15) Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємств, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата\~виплачується працівникам\~регулярно в\~робочі дні\~у строки,\~встановлені колективним\~договором або\~нормативним актом\~роботодавця,\~погодженим з\~виборним органом\~первинної профспілкової\~організації чи\~іншим уповноваженим\~на представництво\~трудовим колективом\~органом (а\~в разі\~відсутності таких\~органів -\~представниками,\~обраними і\~уповноваженими трудовим\~колективом),\~але не\~рідше двох\~разів на\~місяць через\~проміжок часу,\~що не\~перевищує шістнадцяти\~календарних днів,\~та не\~пізніше семи\~днів після\~закінчення періоду,\~за який\~здійснюється виплата. Згідно з положеннями ст.ст. 21,40 КЗпП України\~сторонами трудового договору є працівник і роботодавець, якому надано право розірвати трудовий договір з працівником у випадках, передбачених законом. Працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна роботодавця, з яким укладено трудовий договір (ч. 1 ст. 139 КЗпП України). Підставами припинення трудового договору відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, зокрема є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статі 38, 39 КЗпП України), з ініціативи роботодавця (статі 40, 41 КЗпП України) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (ст. 45 КЗпП України). Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні.\~Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору (ч. 1,3 ст. 38 КЗпП України). При припиненні трудового договору з підстав, зокрема внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, здійснюється виплата вихідної допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку робітника (ст. 44 КЗпП України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01.12.2021 року у справі № 756/10531/20, право на звільнення за власним бажанням за загальним правилом мають усі без винятку працівники, незалежно від посад, які вони обіймають, та сфери їхньої діяльності. Разом із тим, аналіз положень ст.38 КЗпП України свідчить про те, що розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, роботодавець може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 13.03.2019 року у справі № 754/1936/16-ц, від 21.02.2020 року у справі № 520/16912/15-ц, від 29.01.2020 року у справі № 524/679/19. Відповідно до положень ч. 4 ст. 40 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця здійснюється, зокрема, у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. У постанові Верховного Суду від 18.08.2021 року у справі № 369/3017/18 (провадження № 61-12454св20) зазначено, що у п. 4 ст. 40 КЗпП України встановлено право роботодавця застосувати до працівника стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати надані сторонами докази. Для звільнення працівника за п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. Відповідачем було обґрунтовано в повній мірі та належним чином доведено наданими до суду доказами підтвердження факту порушення позивачем трудової дисципліни, в тому числі наявністю в матеріалах справи 25 актів фіксування відсутності позивача на робочому місці. При цьому, доказів поважності причин відсутності на роботі протягом указаного проміжку часу позивач до суду не надав. Статтею 233\~КЗпП України\~передбачено право\~працівника на\~звернення з\~заявою про\~вирішення трудового\~спору безпосередньо\~до місцевого\~загального суду\~в тримісячний\~строк з\~дня,\~коли він\~дізнався або\~повинен був\~дізнатися про\~порушення свого\~права,\~а у\~справах про\~звільнення -\~в місячний\~строк з\~дня вручення\~копії наказу\~(розпорядження)\~про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Як встановлено у ході судового розгляду, наказ АТ «Криворізька теплоцентраль» № 165-К , складений 29.07.2021 року про звільнення позивачем не оскаржувався та є чинним станом на день розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи, у своїх заявах про звільнення [PERSON] зазначав правовою підставою звільнення ч. 3 ст. 38 КЗпП України та самостійно визначив причину такого звільнення - невиконання відповідачем умов колективного договору та трудового законодавства. (а.с. 106, 108, 110, 112) У листах, направлених позивачу, АТ «Криворізька теплоцентраль» неодноразово зазначала, що не визнає та не погоджується із зазначеною працівником підставою для звільнення. (а.с. 107, 109, 11, 113) Таким чином, враховуючи те, що зазначена позивачем підстава звільнення відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України із посиланням на порушення роботодавцем трудового законодавства та умов трудового договору не підтверджена та не була визнана АТ «Криворізька теплоцентраль», тому, з урахуванням вказаних вище норм права, відповідач правомірно відмовив у розірванні трудового договору, оскільки був позбавлений можливості розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Разом із тим, у зв`язку із нез`явленням [PERSON] на роботу без поважних причин у період 15.06.2021 року-17.06.2021 року, 22.06.2021-24.06.2021 року, 29.06.2021-01.07.2021 року, 05.07.2021-08.07.2021 року, 12.07.2021-15.07.2021 року, 19.07.2021-22.07.2021 року, 26.07.2021-29.07.2021 року (а.с. 116-124, 130, 132-136, 138-147), позивача було правомірно звільнено на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки трудовий договір розірвано не було. Факт нез`явлення на роботу [PERSON] не заперечується та не спростовано належними доказами. Крім того, вказані позивачем причини звільнення ? невиконання відповідачем умов колективного договору та трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) ? АТ «Криворізька теплоцентраль» не підтверджуються та не визнаються. Крім того, відповідно до висновку Верховного суду, викладеного у постановах від 01.12.2021 року у справі № 756/10531/20, від 29 січня 2020 року у справі № 524/679/19, у випадку зазначення працівником та роботодавцем різних обставин звільнення, суд не може приймати рішення про зміну формулювання причин звільнення. Належним способом захисту прав позивача у такому випадку є визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування Звертаючись до суду із позовом, позивач вказує на незаконність звільнення, оскільки його було звільнено з інших підстав, ніж вказано ним у заяві про звільнення, у зв`язку з чим з відповідача підлягає стягненню вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку (ст. 44 КЗпП України). Проте, такі твердження позивача не заслуговують на увагу з огляду на те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача вихідної допомоги, передбаченої працівнику при звільненні, у даному випадку зводяться до фактичної незгоди з підставами його звільнення з посади згідно наказу № 165-К від 29.07.2021 року, зокрема формулюванням причин звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а не за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Водночас, законом не передбачено право роботодавця самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. Таким чином, оскільки позивача було звільнено з інших підстав КЗпП України, а саме на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, якою не передбачено право позивача на компенсацію вихідної допомоги, що є похідним від підстав його звільнення, позовні вимоги у цій частині є необґрунтованими та зводяться лише до незгоди останнього з фактичними обставинами даної справи, а відтак не підлягають задоволенню. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Відповідно до п.п. 2, 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Законодавцем визначено, а саме ч. 1 ст. 79 ЦПК України, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з вимогами п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до частини першої\~статті 13 ЦПК України\~\~в редакції, чинній на час розгляду справи, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи та витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом\~статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частиною першою\~статті 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків , встановлених цим Кодексом. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України), що передбачено і ст. 12 ЦПК\~України. На суд покладається обов`язок розгляду цивільної справи в межах заявлених сторонами вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, ґрунтуючись на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновку про необхідність залишення позовних вимог [PERSON] без задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed