Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-26 00:00:00

в червні 2021 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОП ФАСАД», згідно з яким просив: -встановити факт його перебування в трудових відносинах з ТОВ «Топ Фасад» на посаді монтажника утеплення будівель (код класифікатора професій - 7129) у період з 20.11.2019 року по листопад 2020 року; -зобов`язати ТОВ «Топ Фасад» внести відповідні записи у його трудову книжку; -стягнути з ТОВ «Топ Фасад» на його користь заборгованість по оплаті труда у розмірі 72 500,00 грн.; -зобов`язати ТОВ «Топ Фасад» нарахувати та сплатити йому середню заробітну плату за період роботи в ТОВ «Топ Фасад» із розрахунку, що середня заробітна плата складає 10 144,92 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у період з 20.11.2019 року по вересень 2020 року [PERSON] працював в ТОВ «Топ Фасад» на посаді монтажника утеплення без укладення трудового договору, в якому б були чітко вказані права та обов`язки роботодавця та працівника, встановлені чинним законодавством України. Разом з тим, 15.08.2020 року адміністрація підприємства припинила виплату заробітної плати і заборгованість з 15.08.2020 року по листопад 2020 року складає 75 000,00 грн. За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що встановлення факту перебування у трудових відносинах з ТОВ «Топ Фасад» необхідне йому для підтвердження у майбутньому трудового стажу для нарахування і обчислення пенсійного забезпечення, позивач звернувся до суду з цим позовом, який просив задовольнити у повному обсязі. Ухвалою від 08.06.2021 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою від 30.07.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. 04.11.2021 року до суду надійшов відзив відповідача, в якому він, посилаючись на безпідставність та необгрунтованість позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. При цьому, в обгрунтування своїх заперечень зазначав, що довідка, на яку посилається позивач, як на підставу для задоволення свого позову, товариством не видавалася, а інших доказів перебування у трудових відносинах з відповідачем позивачем не надано. 10.02.2022 року відповідачем подано до суду клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи. У судовому засіданні, яке відбулося 21.06.2022 року, з обставин справи було допитано в якості свідка [PERSON] , який, у свою чергу, пояснив, що позивач з березня 2021 року по серпень 2021 року працював фасадником на ТОВ «Фасад», керував бригадами фасадників, які виконували утеплення будинків [ADDRESS] . Разом з тим, зазначив, що йому невідомо, який характер трудових відносин був між сторонами. Ухвалою від 27.0.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання про призначення експертизи у справі. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістив. Вислухавши позивача та представника позивача, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до положень ст. 21 КЗпП України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. При цьому, згідно зі ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. При укладенні трудового договору з фізичною особою додержання письмової форми договору є обов`язковим. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що фактичне допущення працівника до роботи може бути підтверджене шляхом доказування факту виконання працівником певної роботи та факту виконання роботодавцем обов`язків виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи. Так, суд вважає доведеною ту обставину, що позивач в період часу з 20.11.2019 року по 16.03.2020 року працював у ТОВ «Топ Фасад» на посаді монтажника утеплення будівель, що підтверджується довідкою відповідача від 16.03.2020 року за підписом директора ТОВ «Топ Фасад», який скріплений печаткою товариства. При цьому, суд позбавлений можливості встановити, чи дійсно, позивач працював у відповідача після 16.03.2020 року, оскільки самим позивачем надано суперечливі пояснення з вказаного питання, зокрема, заявляючи вимоги про встановлення факту перебування у трудових відносинах з відповідачем до листопада 2020 року, позивач як у своєму позові, так і у судовому засіданні вказував, що він працював до вересня 2020 року. Отже, допустимим та належним доказом, який підтверджує факт перебування позивача з відповідачем у трудових відносинах, є довідка відповідача від 16.03.2020 року, а також вищевказані покази допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON] . Посилання відповідача на те, що вказана довідка ніколи ним не видавалася, суд вважає безпідставними, оскільки відповідачем не спростовано жодними належними доказами як справжності свого підпису, так і справжності печатки товариства. Крім того, як встановлено в судовому засіданні, відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження проведення розрахунку по виплаті заробітної плати з позивачем за період його роботи у товаристві, а саме з 20.11.2019 року по 16.03.2020 року. Так, статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Як передбачено ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Разом з тим, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги», відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», а позивач, як встановлено у судовому засіданні, перебував у трудових відносинах з відповідачем з 20.11.2019 року по 16.03.2020 року, суд вважає, що позивач має право на отримання заробітної плати, яка не була його виплачена відповідачем за виконані трудові обов`язки. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що розмір середньої заробітної плати у будівництві у м. Києві за період з листопада 2019 року по листопад 2020 року складає 10 144,92 грн. на місяць. Водночас, у матеріалах справи міститься копія Штатного Розпису ТОВ «Топ фасад» від 02.08.2019 року, з якої вбачається, що посадовий місячний оклад монтажника системи утеплення будівель у товаристві становить 5000,00 грн. За вказаних обставин, суд, визначаючи розмір невиплаченої заробітної плати, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, виходить саме з вказаних відомостей та присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача заробітну плату за період з 20.11.2019 року по 16.03.2020 року у розмірі 25 000,00 грн. з відрахуванням при виплаті податків та обов`язкових платежів, передбачених законодавством України. Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з товариства заборгованості по оплаті труда у розмірі 72 500,00 грн., оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження наявності у відповідача заборгованості перед ним у вказаному розмірі. При цьому, суд враховує, що позовна заява взагалі не містить обгрунтування на підтвердження цих обставин. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином інші доводи сторін не впливають на вищевказані висновки суду. За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, частково знайшли своє підтвердження під час розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. При цьому, відповідно до правил ст. 141 ЦПК України здійснено розподіл судових витрат шляхом стягнення із Товариства з обмеженою відповідальністю «Топ Фасад» на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 1816,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial