Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-11 00:00:00

Позивач звернулася в Рівненський районний суд Рівненської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить визначити місце проживання дочки - [PERSON] , [INFO] з матір`ю - [PERSON] , [INFO] за місцем її проживання: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що після їх розлучення з відповідачем за домовленістю з ним їх спільна дочка [PERSON] постійно проживала з нею та тимчасово у її матері. Позивач стверджує, що належним чином виховує дочку, приділяє увагу її розвитку, ніколи не перешкоджала спілкуванню батька з дитиною, однак відповідач останнім часом почав зловживати своїми правами як батька, безпідставно відмовляв позивачу у поверненні дитини додому, не давав їй можливості спілкуватись з дочкою та фактично викрав дитину, коли остання перебувала з її матір`ю. Позивач вважає, що їх дочка психологічно не готова проживати з батьком, оскільки її вихованням займалася здебільшого вона і в них тісний зв`язок матері і дитини. Позивач зазначає, що нею створені найкращі умови для проживання дитини, має нормований робочий день, слідкує за станом здоров`я дочки, нею подані документи для навчання доньки у Корнинському ліцеї ім.Свіржевського Р.П. Позивач, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, подав до суду заяву в якій просить розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримує, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи чи розгляд справи без його участі та відзив на позов не подав. Орган опіки та піклування Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради подала до суду заяву, в якій просить розглядати справу без участі її представника, підтримала висновок органу опіки та піклування від 29 грудня 2021 року №08-2392 та просить прийняти рішення в інтересах дитини. Згідно вимог ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав та приймаючи до уваги, що представник позивача не заперечує щодо винесення заочного рішення, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Ознайомившись із позовною заявою, дослідивши в судовому засіданні докази, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення. Так, сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 24 червня 2014 року. Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 16 грудня 2015 року у справі № 570/4167/15-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. З 27 червня 2014 року по 30 червня 2020 року місце проживання позивача та її доньки [PERSON] було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Спільне проживання позивача з її донькою станом на 19 червня 2020 року за адресою: [ADDRESS] підтверджується довідкою ОСББ "Вершина" від 19 червня 2020 року № 66. Позивач на обліку у лікаря - психіатра та нарколога не перебуває, що підтверджується довідками психіатричного відділення від 22 червня 2020 року № 106 та наркологічного відділення Центру психічного здоров`я населення від 23 червня 2020 року № 7. Як вбачається з характеристики на [PERSON] , підготовлену закладом дошкільної освіти (ясла-садок) компенсуючого типу (санаторний) № 40 Рівненської міської ради від 13 липня 2020 року № 59, обоє батьків дбають про фізичне здоров`я, психічний стан, створюють належні умови для розвитку природніх здібностей, в старшій групі дитину приводили і забирали за домовленістю мама і тато; мама брала участь у зборах групи перед навчальним роком, проявляла цікавість до режиму дня та освітніх завдань, тато частково. Розпорядженням Рівненського міського голови від 21 грудня 2021 року № 1501-р визначено спосіб участі батька [PERSON] у вихованні доньки [PERSON] , [INFO] , встановивши можливість побачень з дитиною: щоп`ятниці з 15.00 год. до 08.30 год. понеділка, 21 день у період літніх канікул для оздоровлення дитини, щороку на день народження батька, бабусі та дідуся, щороку на наступний день державних свят (Різдва, Пасхи, Трійці). У висновку від 29 грудня 2021 року № 08-2392 орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.4 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст.141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч.1,2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що "тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку". У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що "Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей". На підставі вищезазначеного, суд, враховуючи тривалий час проживання малолітньої дитини разом із її матір`ю в атмосфері любові, турботи та захисту, беручи до уваги висновок органу опіки та піклування від 29 грудня 2021 року № 08-2392, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та визначає місце проживання дочки - [PERSON] , [INFO] з матір`ю - [PERSON] , [INFO] за місцем її проживання: [ADDRESS] . Оскільки позовна заява підлягає задоволенню повністю, в силу вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, сплата судового збору покладається на відповідача. Судом встановлено, що позивач сплатила судовий збір за подання даного позову у розмірі 908 грн, що підтверджується квитанцією № 175110012 від 14 червня 2021 року, однак у позовній заяві просить стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп. Таким чином, суд, розглядаючи справу в межах заявлених позивачем вимог та враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved