Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-31 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», про визнання неправомірним та скасування наказу про відсторонення від роботи, зобов`язання нарахувати та виплатити заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, а також судових витрат, посилаючись на те, що позивач працює на посаді електромеханіка (з ремонту та обслуговування пристроїв сигналізації, централізації та блокування) дільниці І групи Виробничого підрозділу служби сигналізації та зв`язку «Одеська дистанція сигналізації та зв`язку» регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця». Наказом № ШЧ-10/952 від 21 грудня 2021 позивача з 22 грудня 2021 року відсторонено від роботи без збереження заробітної до письмового повідомлення відповідача про здійснення профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2, або надання медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації COVID-19. Позивач вважає зазначений наказ незаконним та таким, що порушує його конституційне право на працю, оскільки відсутність у позивача щеплення не може бути підставою для відсторонення від роботи і позбавлення заробітної плати у зв`язку з чим звернувся з зазначеним позовом до суду. Також представник позивача, просив стягнути з відповідача судові витрати по оплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу. До суду від представниці відповідача надійшов відзив на позов, згідно якого позовні вимоги позивача не визнала та заперечувала проти їх задоволення, посилаючись на те, що відсторонення позивача від роботи було здійснено відповідно до чинного законодавства, оскільки позивач був попереджений про необхідність обов`язкового щеплення від COVID-19 або надання довідки про протипоказання для щеплення від COVID-19, однак позивач у встановлений строк не надав доказів про протипоказання для зазначеного щеплення та не пройшов щеплення, тому відсторонення позивача від роботи було здійснено відповідно до вимог чинного законодавства. Також, представниця відповідача зазначила що у зв`язку з набранням чинності Наказу Міністерства охорони здоров`я від 25 лютого 2021 року № 380 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153» зупинено дію нормативного документу, яким визначалась обов`язковість профілактичної вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19\~для працівників\~відповідача,\~видано наказ\~від 01\~березня 2022\~року №\~ШЧ10/240,\~яким визнано\~таким що\~втратив чинність,\~в тому\~числі,\~оскаржуваний наказ,\~та з\~01\~березня 2022\~року позивача\~допущено до\~роботи. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, але від представника позивача до суду надійшла заява, в якій просив про розгляд справи у його та позивача відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Представниця відповідача у судове засідання не з`явилася, але надала до суду письмову заяву, в якій просила суд про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши та оцінивши надані сторонами письмові докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню і такий висновок суду ґрунтується на наступному. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають з трудового законодавства, пов`язані з правовідносинами між робітником та роботодавцем, тому при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Кодексом законів про працю України та Цивільним кодексом України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. [PERSON] (а.с. 6, 7), позивач по справі, з 04 жовтня 2017 року по теперішній час перебуває у трудових відносинах з Регіональною філією «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», відповідачем по справі, що підтверджується копією наказу № 52/ос від 04 жовтня 2017 року «Про прийняття на роботу [PERSON] » (а.с. 55), копією трудової книжки серії [NUMBER] від 03 червня 2011 року (а.с. 8-9). Як вбачається\~із повідомлення\~№ ШЧ-04/1321\~від 12\~листопада 2021\~рокуВиробничого підрозділу «Одеська дистанція сигналізації та зв`язку», [PERSON] , позивачу по справі, запропоновано до 05 грудня 2021 року надати документ, який підтверджуватиме отримання повного курсу вакцинації або одну дозу дводобової вакцини від COVID-19, міжнародний, внутрішній сертифікат або іноземний сертифікат, що підтверджує вакцинацію від COVID-19, довідку від сімейного лікаря, про перенесену короновірусну інфекцію та відсутності необхідності вакцинації на певний строк, довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я № 595 від 16 вересня 2011 року та роз`яснено, що у випадку не надання відповідних довідок позивача буде відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року без збереження заробітної плати (а.с. 50). Відповідно до листа-ознайомлення 29 листопада 2021 року [PERSON] , позивача по справі, повторно повідомлено про необхідність отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19,\~та ознайомлено\~з переліком\~нормативно-правових\~актів,\~які встановлюють\~обов`язковість такого\~щеплення (а.с.\~51).\~ Згідно з роздруківкою з офіційного веб-сайту Всесвітньої організації охорони здоров`я (Далі ВООЗ) всі вакцини проти COVID-19, що застосовуються в Україні схвалені ВООЗ (а.с. 53-54). Відповідно до акту № 02 від 21 грудня 2021 року, станом на 21 грудня 2021 року працівник [PERSON] , позивач по справі, не надав документ, який підтверджує вакцинацію проти COVID-19, або висновок лікаря щодо наявності протипоказань до проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19\~та встановлений\~факт ухилення\~від проходження\~обов`язкового профілактичного\~щеплення проти\~COVID-19 (а.с. 11, 52). Наказом № ШЧ-10/952 від 21 грудня 2021 року начальника дистанції Виробничого підрозділу служби сигналізації та зв`язку «Одеська дистанція сигналізації та зв`язку» [PERSON] «Про відсторонення від роботи», [PERSON] ,\~позивача по\~справі,відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 22 грудня 2021 року на час відсутності щеплення від COVID-19 (а.с. 11 зворот). Відповідно до наказу № ШЧ10/238 від 01 березня 2022 року начальника дистанції Виробничого підрозділу служби сигналізації та зв`язку «Одеська дистанція сигналізації та зв`язку» [PERSON] «Про допуск до роботи працівників відсторонених від роботи», [PERSON] ,\~позивача по\~справі,відновлено на роботі з 01 березня 2022 року (а.с. 56). Наказом № ШЧ10/240 від 01 березня 2022 року начальника дистанції Виробничого підрозділу служби сигналізації та зв`язку «Одеська дистанція сигналізації та зв`язку» [PERSON] «Про визнання такими, що втратили чинність, накази начальника дистанції» оспорюваний наказ від 21 грудня 2021 року № ШЧ-10/952 «Про відсторонення від роботи» [PERSON] визнано таким що втратив чинність (а.с. 57). Як вбачається з довідки про доходи № 66 від 21 грудня 2021 року, виданою Регіональною філією «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця»,\~ [PERSON] ,\~позивач по\~справі,\~працює на\~посаді електромеханіка\~(з\~ремонту та\~обслуговування пристроїв\~сигналізації,\~централізації та\~блокування)\~дільниці 1Г\~та його\~заробітна плата\~за період\~з червня\~2021\~року по\~листопад 2021\~року без\~урахування аліментів\~становить 76078,56\~грн. (а.с. 12). Відповідно до довідки № ШЧ-04/329 від 18 травня 2022 року, виданої Виробничим підрозділом\~служби сигналізації\~та зв`язку\~«Одеська дистанція\~сигналізації та\~зв`язку» розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] за розрахунковий період жовтень, листопад 2021 року складає 399,98 грн., при п`ятиденному сорокагодинному графіку роботи з тривалістю робочого дня 8 годин розмір середнього динної заробітної плати становить 49,9975 грн. (а.с. 58). За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд першої інстанції при вирішенні справи виносить рішення на підставі належних та допустимих доказів, досліджених в судовому засіданні відповідно до глави 5 ЦПК України. Стаття 81 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами згідно зі ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам, зазначеним у статтях 77-80 ЦПК України. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України, ст. 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Відповідно до ст. 2-1 КЗпП України, забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю це природна потреба людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя, а саме можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невід`ємним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Згідно ст. 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відсторонення працівника від роботи зазвичай застосовується тоді, коли працівник виконує функціональні обов`язки з порушенням (недотриманням) певних правил, установлених законодавством для цього працівника, і продовження роботи за таких обставин створює загрозу настання шкідливих наслідків як для самого працівника, а також завдання шкоди третім особам чи суспільним інтересам. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», громадяни України зобов`язані: піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Частиною 1 статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» встановлено, що профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. У Законі України «Про захист населення від інфекційних хвороб» міститься вичерпний перелік обов`язкових профілактичних щеплень, зокрема у ч. 1 ст. 12 зазначеного Закону вказано, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Міністерство охорони здоров`я України наказом № 2153 від 04 жовтня 2021 року затвердило Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, а саме відповідно до пункту 6 підлягають працівники підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83. Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83 включено, в тому числі, Акціонерне товариство «Українська залізниця» (код ЄДРПОУ 40075815). Відповідно до п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09 грудня 2020 року «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з наступними змінами, керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04 жовтня 2021 року; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Статтею 2-1 КЗпП України проголошено рівність трудових прав громадян України та заборону будь-якої дискримінації у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників. Відповідно до ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності й галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому в силу положень пункту 1 статті 92 Конституції таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать Постанова Кабінету Міністрів України і Наказ Міністерство охорони здоров`я України, тобто таке втручання повинно було здійснюватися «відповідно до закону». Цей вираз, по-перше, вимагає, щоб відповідний захід мав певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна бути здатна передбачити його наслідки для себе, а також, це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (див. рішення у справах «Круслен проти Франції» (Kruslin v. France) та «Ювіг проти Франції» (Huvig v. France) від 24 квітня 1990 р., серія А № 176-А, с.20, § 27, і серія А № 176-В, с.52, § 26, відповідно). Оскільки рішення про відсторонення працівників прийнято у формі Постанови Кабінету Міністрів України та у спосіб, що не відповідає вимогам пункту 1 статті 92 Конституції та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», і поза межами конституційних повноважень Кабінету Міністрів України, суд приходить до висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин положень Постанови Кабінету Міністрів України, що є підзаконним нормативно-правовим актом, та про необхідність вирішення спору на підставі норм статей 43, 92 Конституції, з огляду на те, що в Україні відсутні закони, які передбачають право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, що відмовилися від вакцинації проти COVID-19». Враховуючи вищевикладене, можна зазначити, що примусове проведення щеплень від вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 суперечить чинному законодавству. Суд вважає що таке позбавлення [PERSON] ,\~позивача по\~справі,права на працю та заробітку на життя працею є несправедливим та є непропорційний тягар обмеження гарантованих пунктом 1 статті 8 Конвенції права на приватне життя, оскільки відсторонюючи позивача від роботи керівник повинен був діяти в спосіб та в межах повноважень, передбачених законом. Суд не погоджується з твердженнями представниці відповідача, що відповідач діяв відповідно до норм закону, що відсторонення [PERSON] ,\~позивача по\~справі,відповідає нормам чинного законодавства та констатує, що відсторонення працівника від роботи можливе тільки з підстав, що визначені законодавством, зокрема статтею 46 КЗпП України (Постанова Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18). Суд враховує, що згідно ч. 1, ч. 2 ст. 286 ЦК України, фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстеженні. Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи. Відповідно до ст. 39-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні. Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта. За змістом ст. 60 Конституції України, ніхто не зобов`язаний виконувати явно злочинні розпорядження чи накази. За віддання і виконання явно злочинного розпорядження чи наказу настає юридична відповідальність. Вирішивши чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги позивача в частині визнання незаконним\~та скасування\~наказу про\~відсторонення від\~роботи та якими доказами вони підтверджуються, суд прийшов до висновку, що позивача було відсторонено від\~роботибез законних на те підстав, тому оспорюваний наказ № ШЧ-10/952 від 21 грудня 2021 року начальника дистанції Виробничого підрозділу служби сигналізації та зв`язку «Одеська дистанція сигналізації та зв`язку» [PERSON] «Про відсторонення від роботи», [PERSON] , позивача по справі, без збереження заробітної плати з 22 грудня 2021 року на час відсутності щеплення від COVID-19 підлягає визнанню незаконним. Щодо вимоги про скасування наказу про відсторонення від роботи суд виходить з наступного. 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан. Верховний Суд зазначив, що навіть в умовах воєнного стану конституційне право людини на судовий захист не може бути обмеженим. Наказом Міністерство охорони здоров`я України «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153» № 380 від 25 лютого 2022 року до завершення воєнного стану в Україні зупинено дію наказу Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 року № 2153. Судом встановлено, що позивача було допущено до роботи з 01 березня 2022 року, що підтверджується наказом № ШЧ10/238 від 01 березня 2022 року начальника дистанції Виробничого підрозділу служби сигналізації та зв`язку «Одеська дистанція сигналізації та зв`язку» [PERSON] «Про допуск до роботи працівників відсторонених від роботи», [PERSON] (а.с. 56), наказом № ШЧ10/240 від 01 березня 2022 року начальника дистанції Виробничого підрозділу служби сигналізації та зв`язку «Одеська дистанція сигналізації та зв`язку» [PERSON] «Про визнання такими, що втратили чинність, накази начальника дистанції» оспорюваний наказ від 21 грудня 2021 року № ШЧ-10/952 «Про відсторонення від роботи» [PERSON] визнано таким що втратив чинність (а.с. 57). Таким чином, суд прийшов до висновку, що позовна вимога про скасування наказу № ШЧ-10/952 від 21 грудня 2021 року начальника дистанції Виробничого підрозділу служби сигналізації та зв`язку «Одеська дистанція сигналізації та зв`язку» Бернова В.О. «Про відсторонення від роботи», [PERSON] не підлягає задоволенню. Щодо вимоги зобов`язання нарахувати та виплатити заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, суд виходить з наступного. Кодексом законів про працю України не врегульоване питання про матеріальну компенсацію працівникові часу невиконання ним трудових обов`язків у зв`язку з його незаконним відстороненням від роботи. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19) визначено, що відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку. Разом з тим за змістом статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом. Законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи, водночас, питання оплати (повної чи часткової) в період відсторонення можуть врегульовуватись колективними договорами та/або угодами, рішеннями роботодавця. Разом з тим, судом встановлено, що в період з 22 грудня 2021 року - дня відсторонення від роботи позивача, останньому призупинено виплату заробітної плати, що не спростовано відповідачем. Оскільки судом встановлено, що в порушення вимог ст. 46 КЗпП України право [PERSON] , позивача по справі, на працю з відповідною оплатою безпідставно порушене відповідачем шляхом видання неправомірного наказу від 21 грудня 2021 року № ШЧ-10/952 «Про відсторонення від роботи», тому з метою ефективного захисту порушених прав позивача, виконуючи завдання цивільного судочинства щодо справедливого вирішення справи по суті, у зв`язку із визнанням неправомірним зазначеного наказу про відсторонення підлягає відновленню право позивача на отримання заробітної плати за період відсторонення, а тому суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити заробітну плату за увесь час відсторонення від роботи, починаючи з 22 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року, включно, розрахунок якої має бути здійснено у порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 щодо визначення середнього заробітку з моменту відсторонення по день фактичного допущення до роботи. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку про задоволення вимоги позивача про зобов`язання відповідача виплатити йому невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача судового збору суд зазначає наступне. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Фактично за наслідками розгляду справи позовні вимоги про визнання незаконним наказу про відсторонення від роботи задоволені (констатовано неправомірність наказу про відсторонення), а тому незалежно від форми їх заявлення питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до\~ч. 6 ст. 141 ЦПК України.\~ Оскільки позивача\~звільнено від сплати судових витрат за подання позовної заяви про визнання неправомірним наказу про відсторонення від роботи й він не оплачував судовим збором позовну заяву, судовий збір в сумі 908,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Як вбачається із матеріалів справи [PERSON] при подачі позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн. за позовну вимогу про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, враховуючи результат вирішення справи, суд прийшов до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача сплачений останнім судовий збір за позовну вимогу про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи в сумі 992,40 грн. Що стосується вимоги позивача про відшкодування понесених ним витрат на оплату професійної правничої допомоги в сумі 7300,00 грн., суд вважає, що вони не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Положеннями статті 59 Конституції України\~закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої\~статті 2 ЦПК України). Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів\~частини четвертої статті 137,\~частини сьомої статті 139\~та частини третьої\~статті 141 ЦПК України, а також їх документального обґрунтування (частина пята\~статті 135 ЦПК України). За змістом ч. ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. Аналогічна правова\~позиція викладена\~у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року у справі № 757/16448/17-ц (провадження № 61-48191св18). Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження\~№ 12-171гс19). ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20). Із матеріалів справи вбачається, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано Виписку з договору про надання правової допомоги\~без номеру від 28 грудня 2021 року, укладеного між [PERSON] , позивачем по справі, та адвокатом Старенковим О.Ю. (а.с. 5), однак без зазначення суми оплати за професійну правничу допомогу. Також, представником позивача надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, який не містить доказів надання професійної правничої допомоги саме по наявній справі (а.с. 13). Суд прийшов до висновку про відсутність підстав стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним витрат на оплату професійної правничої допомоги в сумі 7300,00 грн., оскільки витрати на професійну правничу допомогу понесені стороною позивача належним чином не підтверджені.

Outcome: partial