Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-19 00:00:00

В жовтні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , яка діяла в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Калинівської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.12.1998 (1/2 частки) та договору дарування частини квартири від 30.01.2001 (1/2 частки). Попередній співвласник квартири його батько [PERSON] зареєстрував у квартирі свою дружину [PERSON] та її дочку [PERSON] відповідачів у справі. Діти [PERSON] були зареєстровані в квартирі за місцем проживання матері. В березні 2017 року шлюб між батьком та [PERSON] було розірвано. Тоді ж відповідачі зібрали свої речі і виїхали з квартири та наразі проживають в сусідньому під`їзді цього ж будинку в квартирі №18 . Тобто з березня 2017 року до даного часу відповідачі не проживають у належній йому квартирі, жодного разу там не з`являлися, не сплачують будь-які кошти за житлово-комунальні послуги, не ведуть з ним спільне господарство, не пов`язані спільним побутом, але до цього часу там зареєстровані. Неповнолітні [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] фактично проживають з [PERSON] в іншому приміщенні, при цьому саме на батьків покладено обов`язок забезпечувати належні для дітей умови проживання. Реєстрація відповідачів у квартирі обмежує права позивача як власника, перешкоджає розпорядитись такою на власний розсуд, отримати субсидію, змушує нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг , при цьому останні не є членами його сім`ї, є сторонніми особами, між ними не укладався договір найму житлового приміщення, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням- квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 03.12.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 31.05.2022 року прийнято до розгляду заяву про зменшення позовних вимог [PERSON] , а саме про визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням (квартирою) [ADDRESS] . Ухвалою від 31.05.2021 виключено з кола третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача комісію з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Калинівської міської ради, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві. Пояснив, що спірна квартира належала на праві спільної сумісної власності йому та батьку [PERSON] по Ѕ частки. [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , після чого зареєстрував у квартирі відповідачів: як свою дружину та її дочку [PERSON] без його дозволу та відома. Після цього батько іншу Ѕ частки подарував йому, відтак він став власником квартири в цілому. Дізнавшись про те, що квартира не перебуває у власності [PERSON] , у березні 2017 року відповідачі забрали всі свої речі і виїхали з квартири і більше жодного разу в квартирі не з`являлися, участі в утриманні квартири не беруть, жодних договорів користування квартирою між ним та відповідачами не укладалися, добровільно знятися з реєстрації не бажають. Після того як відповідачі виїхали з квартири він одразу змінив замки до вхідних дверей, однак останні не здійснювали жодних спроб потрапити до квартири, вселитися туди, жодних перешкод доступу до приміщення з його боку не здійснювалося. В спірній квартирі, яка є однокімнатною, він фактично не проживав і наразі проживати там не планує. Там проживає батько [PERSON] і сестра [PERSON] з дитиною. Він має намір спірну квартиру продати, а придбати батьку і сестрі інше житло. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася про час та місце судового розгляду повідомлялася в установленому законом порядку, правом відзиву не скористалася. Відповідачка [PERSON] правом відзиву не скористалася. В судовому засіданні в частині позовних вимог, пред`явлених до неї заперечила, в частині вимог до [PERSON] поклалася на розсуд суду. Пояснила що вона у цій квартирі виросла, оскільки [PERSON] та її мати [PERSON] перебували у шлюбі і вона як неповнолітня була зареєстрована разом з матір`ю близько з серпня 2001 року, а проживали без реєстрації з 1998 року. Квартира однокімнатна. У січні 2017 року вона одружилася і виїхала разом з чоловіком та дітьми в інше місце проживання. Разом з ними виявила бажання виїхати з приміщення [PERSON] , при цьому вони забрали звідти всі свої речі і стали всі разом проживали по [ADDRESS] . Як вони залишили приміщення всі комплекти ключів добровільно віддали [PERSON] . Після того [PERSON] і [PERSON] розлучилися. З того часу вселитися в квартиру не намагалися, інтерес проживати у даному приміщенні відсутній, вона не планує там проживати, при цьому [PERSON] , який там фактично проживає, не чинить перешкод у доступі до квартири. Жодних витрат на утримання квартири по [ADDRESS] з січня 2017 року вона не несе. З позивачем жодних домовленостей щодо порядку користування квартирою не було. На даний час вона разом з дітьми проживає по [ADDRESS] . Єдиний її інтерес у спірному приміщенні полягає лише у збереженні місця реєстрації, крім того діє воєнний стан і її також можуть мобілізувати, а виклик з військкомату повинен бути надісланий за зареєстрованим місцем проживання. При цьому вона не є військовозобов`язаною. Свідок [PERSON] пояснив, що є батьком позивача [PERSON] , [PERSON] його колишня дружина, а [PERSON] її дочка. Він проживає по [ADDRESS] і там зареєстрований. На даний час власником квартири є син [PERSON] , який там зареєстрований, також зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та її діти. Він був власником квартири, і після реєстрації шлюбу 02.08.2000 з відповідачкою [PERSON] з його згоди відповідачі зареєструвалися у цій квартирі. У 2017 році відповідачі виїхали з квартири, звідки забрали всі свої речі. долею житлового приміщення не цікавляться, домовленості з відповідачами про порядок користування відсутня, добровільно знятися з місця реєстрації не бажають. Свідок [PERSON] повідомила, що є сусідкою сторін, проживає в [ADDRESS] в одному під`їзді з [PERSON] . Відповідачі зареєстровані у квартирі, в якій проживає [PERSON] , однак не проживають там близько п`яти років. [PERSON] разом з дітьми проживають у цьому ж будинку, в іншому під`їзді. Де проживає [PERSON] їй невідомо. Суд, заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.12.1998 року, виданого виконавчим комітетом Калинівської міської ради народних депутатів, зареєстрованого Вінницьким ООБТІ 18.12.1998 , записаного в реєстрову книгу за №6 за реєстровим №8/207 та договору дарування частини квартири від 30.01.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Калинівської районного нотаріального округу Панкеєвою Л.М., зареєстрованим в реєстрі за № 412, укладеним між [PERSON] та [PERSON] належить квартира [ADDRESS] . (а.с.8-9). Згідно з довідкою КП «Управляюча компанія «Житловик» від 27.06.2022 №732 в квартирі окрім позивача зареєстровані відповідачі [PERSON] з 08.09.2000 року, [PERSON] з 05.07.2006 року, її діти [PERSON] , [INFO] з 25.07.2012 року та [PERSON] , [INFO] з 21.12.2016, та [PERSON] - батько позивача з 19.02.1991 року (а.с. 119). [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 02.08.2000 року, який було розірвано 20.03.2017 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с.10) та відміткою у паспорті [PERSON] (а.с.120-121). Згідно з довідкою КП «Управляюча компанія «Житловик» від 02.09.2021 №751 [PERSON] , [PERSON] та неповнолітні [PERSON] , 2012 року народження, [PERSON] 2016 року народження зареєстровані, але не проживають за вищевказаною адресою з 20.06.2017 по день складення довідки (а.с.12). Рішенням виконавчого комітету Калинівської міської ради №17 від 21.01.2022 року затверджено висновок комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Калинівської міської ради №2 від 20.01.2022 «Про недоцільність визнання малолітніх [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] (а.с.54-57). За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно із ст. 64 ЖАК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Відповідно до статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі N 753/481/15-ц (провадження N 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі N 695/2427/16-ц, (провадження N 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N 523/12186/13-ц (провадження N 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Зі змісту пояснень як позивача, так і відповідача вбачається, що [PERSON] разом малолітніми дітьми та [PERSON] з січня 2017 року проживають в іншому житловому приміщенні та будь-якого інтересу до спірної квартири не проявляли. Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставин, які б свідчили про створення позивачем будь-яких перешкод у користуванні відповідачам спірною квартирою під час розгляду справи не встановлено. Так [PERSON] пояснила, що наміру проживати у квартирі, що належить позивачеві вона не має. Бажає зберегти за собою право на проживання у спірному будинку лише для збереження реєстрації місця проживання. Факт непроживання [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі з 2017 року визнаний відповідачем під час розгляду справи, та підтверджений іншими доказами у справі, оцінку яким судом надано на предмет їх належності, допустимості, достовірності та достатності. Матеріали справи не містять відомостей щодо створення позивачем буд-яких перешкод у користуванні спірною квартирою. При цьому після зменшення позовних вимог [PERSON] не ставиться питання про визнання малолітніх [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Суд врахував вимоги [PERSON] про визнання припиненим права користування спірною квартирою на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, та вважає, що припинення права користування відповідачами спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що позивач, у зв`язку із збереженням за відповідачами права користування належною йому квартирою та реєстрації їх проживання, позбавлений можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним йому майном, можливості отримувати житлові соціальні пільги та вимушений нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються залежно від зареєстрованих за адресою осіб. Відповідачі втратили право користування квартирою, оскільки відповідно до ст. 405 ЦК України лише члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону, а відповідачі не є членами сім`ї власника житла, понад рік не проживають у спірній квартирі виселившись з нього добровільно та не маючи наміру проживати в ньому. Право на проживання у спірній квартирі їм необхідно лише з метою збереження реєстрації місця проживання. За правилами частини 1 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Абзацами 5 та 11 статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце проживання це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Отже реєстрація місця проживання фізичної особи має бути здійснена саме за місцем де вона фактично проживає постійно або тимчасово. Відповідачем [PERSON] визнано, що вона має інше постійне місце проживання, а тому збереження права на проживання у спірній квартирі лише з метою збереження реєстрації місця проживання не відповідає вимогам чинного законодавства. Таким чином, у справі, що переглядається, інтереси [PERSON] як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідачів, у яких припинилися правові підстави користування чужим майном, та які тривалий час не проживають у спірній квартирі та не мають наміру в ньому проживати, а бажають лише зберегти реєстрацію місця свого проживання. За таких обставин, суд вважає доведеною наявність підстав для задоволення позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Такий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2018 року у справі N 283/1443/16-ц. Згідно з ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Позивачем [PERSON] при зверненні до суду сплачено 908,00 грн судового збору, які підлягають стягненню з відповідачів на його користь. На підставі викладеного,

Outcome: approved