Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю органу досудового розслідування. Позов мотивує тим, що в грудні 2002 року йому було призначено пенсію працівника органів внутрішніх справ, яку він отримує до цього часу. Наприкінці 2005 року позивач дізнався, що розмір призначеної йому пенсії істотно занижений внаслідок неврахування окремих надбавок та доплат, на які він мав право, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів, врезультаті чого постановою Франківського районного суду м.Львова від 26.12.2006 року частково задоволено позов до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області та зобов`язано відповідача вчинити дії, пов`язані з нарахуванням доплат та надбавок та перерахунком раніше призначеної йому пенсії. Постановою Апеляційного суду Львівської області від 16.04.2007 року скасовано вищевказане рішення та ухвалено нове рішення, яким зобов`язано УМВС у Львівській області провести перерахунок раніше призначеної [PERSON] пенсії. Разом з тим, у зв`язку з невиконанням вказаного рішення суду 25.01.2013 року до ЄРДР відомості про кримінальне провадження №1201250050000217 та розпочато досудове розслідування за ознаками злочину, передбаченого статтею 382 КК України, в якому [PERSON] визнано потерпілим. Позивач вказує, що вищевказане кримінальне провадження безрезультатно розслідується уже 9,5 років. Вказує, що кримінальне провадження неодноразово від одного органу досудового розслідування до іншого, неодноразово закривалось, після чого постанови слідчого про закриття скасовувались судом. Зазначає, що ініціатором майже всіх слідчих дій був він, як потерпілий, що і дало змогу зібрати певну кількість доказів вчинення кримінального правопорушення. Окрім цього, факт невиконання рішення суду підтвердився висновками експертизи №637 від 28.12.2016 року та №1698 від 29.04.2021 року. Позивач наголошує, що рішення суду залишається невиконаним понад 15 років, кримінальне провадження безрезультатно розслідується 9,5 років, винні особи в цьому досі не покарані, чим грубо порушується його право на справедливий суд, гарантоване ЄКПЛ. Відтак, надмірна тривалість кримінального провадження, в якому він є потерпілим та неефективність здійснюваного в ньому досудового розслідування свідчать, на його думку, про неправомірну бездіяльність органу досудового розслідування, що є підставою для відшкодування моральної шкоди. Факт надмірної тривалості досудового розслідування позиває аргументує перебігом слідства, в якому місяцями та інколи й роками не вчинялись жодні слідчі дії, не зважаючи на звернення потерпілого; систематичністю прийняття слідчим неправомірних рішень та дій; чисельними скаргами потерпілого; відповідями вищестоящого прокурора, який за наслідками розгляду скарги потерпілого на недотримання розмуних строків досудового розслідування надав письмові вказівки слідчому щодо необхідності вчинення окремих процесуальних дій та прийняття остаточного процесуального рішення у максимально стислі строки; обставиною, що досудове розслідування триває і станом на момент звернення позивача до суду. Щодо розміру відшкодування моральної шкоди зазначає, що увесь цей час він вимушений систематично звертатись до слідчого та прокурора, вимагаючи від таких вчинення дій, які вони зобов`язані вчиняти відповідно до закону, вимушений подавати численні скарги до вищих органів та суду, у зв`язку з чим він постійно хвилюється, відчуває неспокій та роздратування, витрачає багато особистого часу на боротьбу із неправомірною поведінкою органу досудового розслідування. Окрім цього, зазначає, що факт безкарності за невиконання судового рішення негативно впливає на нього, виснажує психологічно, створює відчуття незахищеності та непотрібності, погіршує його і без цього слабке фізичне здоров`я, оскільки є людиною похилого віку та має інвалідність. Більш цього, вказує на завершення строків притягнення особи до кримінальної відповідальності, що свідчить про те, що жодна особа не буде покарана за це, а перерахунок його пенсії не здійснюється надалі, відтак рішення суду залишається невиконаним. На думку позивача, надмірна тривалість проведення досудового розслідування призвела до його глибоких моральних та психологічних страждань з відповідними негативними наслідками морального характеру, які він оцінює у 100000,00 грн., оскільки ця сума, на його думку, є виваженою та відповідає вимогам розумності і справедливості. Враховуючи вищевикладене, просить стягнути на його користь з Держави Україна за рахунок коштів державного бюджету 100000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю органу досудового розслідування. Не погоджуючись з позовом, представник ГУНП у Львівській області подала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що позовні вимоги заявлені позивачем не визнає в повному обсязі, оскільки ГУНП у Львівській області є неналежним відповідачем у даній справі у зв`язку з тим, що таке не є правонаступником СВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області, тому не повинні відповідати за зобов`язаннями останнього. Окрім цього, зазначають, що позивач при визначенні моральної шкоди, не навів жодних доказів щодо характеру, глибини та тривалості страждань, жодної експертизи на підтвердження отримання позивачем фізичних чи душевних страждань не проводилося. Необгрунтованість позову також мотивують тим, що позивачем не доведено наявність вини ГУНП у Львівській області, безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями їх установи та заподіяною моральною шкодою, а також позивачем не надано суду необхідних, належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що стосується відшкодування саме моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн. Окрім цього, відзив надійшов від представника Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, в якому просить відмовити позивачу в задовленні позову. Відзив мотивує тим, що вони не є належним відповідачем у даній справі, оскільки є територіальним органом Казначейства. Окрім цього, при відшкодуванні шкоди, завданої посадовою чи службовою особою органу державної влади обов`язковою умовою є встановлення факту незаконності дії (бездіяльності), та необов`язковою умовою є встановлення вини. Вказує, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, а ухвали суду свідчать про реалізацію ним передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності. Зазначають, що позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою, однак позивач не просить визнати протиправними дії/бездіяльність відповідачів, а лише стягнути 100 тис. грн. на відшкодування моральної шкоди. Також, на їх думку, позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому відповідачами моральної шкоди, як і не надав обгрунтованого розрахунку суми, яку він просить стягнути на його користь. Окрім цього, відзив надійшов від представника Львівської обласної прокуратури, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відзив мотивує тим, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, прокурором вживаються всі необхідні заходи для дотримання розумних строків досудового розслідування, фактів неналежного виконання повноважень прокурором під час здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням не встановлено. Окрім цього, зазначає, що позивачем у позові не зазначено, якими саме незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідачів, зокрема, прокуратури, завдано моральну шкоду та не зазначено доказів, які це підтверджують. Також, вказується представником відповідача, що сам факт закриття кримінального провадження в справі за відсутністю в діях осіб складу кримінального правопорушення, подальше його скасування, чи зобов`язання вчинити інші процесуальні дії не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди та не вказує на неправомірність дій посадових чи службових осіб органів державної влади. Окрім цього, покликається на відсутність доказів, які б підтверджували настання негативних наслідків, зокрема висновків експертиз щодо стану його здоров`я, що свідчить, на думку представника відповідача, про необгрунтованість та не підтвердженість відповідними доказами розмір заподіяної моральної шкоди. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 08.06.2022 року відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю органу досудового розслідування та призначено судове засідання для розгляду справи по суті Судом встановлено, що постановою Франківського районного суду м.Львова від 26.12.2006 року адміністративний позов [PERSON] до УМВС України у Львівській області, за участю третіх осіб Франківський РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області, Залізничний РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області про визнання бездіяльності неправомірною, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди задоволено частково, а саме визнано за позивачем [PERSON] право на щомісячну доплату в розмірі 50% від суми пенсії, яка могла бути йому нарахована у разі виходу на пенсію за вислугу років згідно п.а ст.3 Указу Президента України №926 від 04.10.1996 року, починаючи з 15.04.1998 року і до 01.10.2001 року; зобов`язано УМВС України у Львівській області провести нарахування позивачу [PERSON] вищевказаної щомісячної доплати за період з 15.04.1998 року по 01.10.2001 року, в тому числі з врахуванням періодичних перерахунків розміру пенсій за вислугу років особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які проводились у цей період згідно діючого законодавства України та провести її виплату у повному обсязі; зобов`язано УМВС України у Львівській області провести нарахування невиплаченої позивачу [PERSON] матеріальної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення на рік, передбаченої п.2 Указу Президента України №926 від 04.10.1996 року за період 1999-2002 роки та провести її виплати у повному обсязі; зобов`язано УМВС України у Львівській області провести нарахування невиплаченої позивачу [PERSON] щомісячної доплати за особливі умови служби в розмірі 50% окладів грошового забезпечення, передбаченої п.3 Указу Президента України №926 від 04.10.1996 року за січень-грудень 1999 року та січень-травень 2000 року і провести її виплату у повному обсязі; зобов`язано УМВС України у Львівській області провести нарахування невиплаченої позивачу [PERSON] надбавки у розмірі 10% від посадового окладу за роботу з таємними документами за січень-серпень, жовтень-листопад 1998 року, серпень-грудень 2001 року та провести її виплату в повному обсязі; зобов`язано відповідача провести перерахунок раніше призначеної позивачу [PERSON] пенсії з врахуванням невиплачених йому вищевказаних надбавок і доплати у відповідні періоди, починаючи з 26.12.2005 року та вчинити дії щодо виплати пов`язаної з цим заборгованості у повному обсязі; в решті позовних вимог відмовлено за безпідставністю (т.1, а.с.25-32). Постановою апеляційного суду Львівської області від 16.04.2007 року апеляційну скаргу УМВС України у Львівській області задоволено частково, постанову Франківського районного суду м.Львова від 26.12.2006 року в частині визнання за [PERSON] права на щорічну доплату в розмірі 50% суми пенсії, яка могла бути нарахована у разі виходу на пенсію за вислугу років згідно п.а ст.3 Указу Президента України №926 від 04.10.1996 року починаючи з 15.04.1998 року і до 01.10.2001 року; зобов`язання УМВС України у Львівській області провести нарахування позивачу [PERSON] вищевказаної щомісячної доплати за період з 15.04.1998 року по 01.10.2001 року, в тому числі з врахуванням періодичних перерахунків розміру пенсії за вислугу років особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які проводилися у цей період згідно діючого законодавства України та провести її виплату у повному обсязі та зобов`язання УМВС України у Львівській області провести нарахування невиплаченої позивачу [PERSON] щомісячної доплати за особливі умови служби в розмірі 50% окладів грошового забезпечення, передбаченої п.3 Указу Президента України №926 від 04.10.1996 року за січень-грудень 1999 року та січень-травень 2000 року і провести її виплату у повному обсязі скасовано та в цій частині позовних вимог постановлено нову, якою в їх задоволенні [PERSON] відмовлено за безпідставністю. Абзац 7 резолютивної частини постанови викладено в такій редакції: "Зобов`язати відповідача провести перерахунок раніше призначеної позивачу [PERSON] пенсії, починаючи з 26 грудня 2005 року з врахуванням невиплаченої йому надбавки у розмірі 10% від посадового окладу за роботу з таємними документами за січень-серпень, жовтень-листопад 1998 року, серпень-грудень 2001 року; в решті постанову залишено без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (а.с.33-35). На підставі вищевказаного рішення суду Франківським районним судом м.Львова 14.05.2007 року видано виконавчий лист №2а-196/06 (т.1, а.с.36). Постановою головного державного виконавця підрозділу примусового виконання рішення відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області Скакуна О.Г. від 31.05.2007 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2а-196/06, виданого 14.05.2007 року Франківським районним судом м.Львова; зобов`язано боржника - УМВС України у Львівській області добровільно виконати вищевказаний виконавчий документ у строк до 07.06.2007 року, а саме: провести нарахування невиплаченої [PERSON] матеріальної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення на рік, передбаченої п.2 Указу Президента №926 від 04.10.1996 року за період 1999-2002 років та провести виплату у повному обсязі; провести нарахування невиплаченої [PERSON] надбавки у розмірі 10% від посадового окладу за роботу з таємними документами за січень-серпень, жовтень-листопад 1998 року, серпень-грудень 2001 року та провести її виплату у повному обсязі; провести перерахунок раніше призначеної [PERSON] пенсії, починаючи з 26 грудня 2005 року з врахуванням невиплаченої йому надбавки у розмірі 10% від посадового окладу за роботу з таємними документами за січень-серпень, жовтень-листопад 1998 року, серпень-грудень 2001 року (т.1, а.с.38). Листом Головного управління юстиції у Львівській області Міністерства юстиції України №09-01-22/17/В-9/851 від 01.06.2007 року попереджено начальника Управління МВС України у Львівській області про персональну відповідальність, передбачену ст.ст.6, 87, 88 Закону України "Про виконавче провадження" та ст.382 КК України за невиконання вимог державного виконавця та невиконання службовою особою вироку, рішення, ухвали, постанови суду, або перешкоджання їх виконанню (т.1, а.с.37). В подальшому, листом Головного управління юстиції у Львівській області Міністерства юстиції України №09-01-22/17/В-9/1863 від 03.08.2007 року зобов`язано боржника - Головне управління МВС України у Львівській області у строк до 13.08.2007 року провести нарахування невиплаченої [PERSON] надбавки у розмірі 10% від посадового окладу за роботу з таємними документами за січень-серпень, жовтень-листопад 1998 року, серпень-грудень 2001 року та провести її виплату у повному обсязі, провести нарахування невиплаченої [PERSON] матеріальної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення на рік, передбаченої п.2 Указу Президента №926 від 04.10.1996 року за період 1999-2002 років та провести виплату у повному обсязі, а також попереджено начальника Управління МВС України у Львівській області про персональну відповідальність, передбачену ст.ст.6, 87, 88 Закону України "Про виконавче провадження" та ст.382 КК України за невиконання вимог державного виконавця та невиконання службовою особою вироку, рішення, ухвали, постанови суду, або перешкоджання їх виконанню (т.1, а.с.39). Постановою головного державного виконавця підрозділу примусового виконання рішення відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області Скакуна О.Г. від 27.11.2007 року зупинено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2а-196/06, виданого 14.05.2007 року Франківським районним судом м.Львова у зв`язку з зверненням до суду, що видав виконавчий документ з поданням про заміну сторони виконавчого провадження (т.1, а.с.46). Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 21.12.2007 року замінено сторону (боржника) у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа №2а-196/06 від 14.05.2007 року з Управління МВС України у Львівській області на Головне управління МВС у Львівській області (т.1, а.с.48). Вимогою головного державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу ДВС Головного управління юстиції у Львівській області Міністерства юстиції України Скакуна О.Г. №09-01-22/17/В9 від 03.03.2008 року зобов`язано боржника - Головне управління МВС України у Львівській області у строк до 10.03.2008 року провести нарахування невиплаченої [PERSON] надбавки у розмірі 10% від посадового окладу за роботу з таємними документами за січень-серпень, жовтень-листопад 1998 року, серпень-грудень 2001 року та провести її виплату у повному обсязі, провести нарахування невиплаченої [PERSON] матеріальної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення на рік, передбаченої п.2 Указу Президента №926 від 04.10.1996 року за період 1999-2002 років та провести виплату у повному обсязі, а також повідомлено начальника Головного управління МВС України у Львівській області про дату та час проведення виконавчих дій з примусового виконання згаданого виконавчого документа та попереджено начальника Головного управління МВС України у Львівській області про персональну відповідальність, передбачену ст.ст.6, 87, 88 Закону України "Про виконавче провадження" та ст.382 КК України за невиконання вимог державного виконавця та невиконання службовою особою вироку, рішення, ухвали, постанови суду, або перешкоджання їх виконанню (т.1, а.с. 50). 16.05.2008 року головним державним виконавцем підрозділу примусового виконання рішень відділу ДВС Головного управління юстиції у Львівській області Міністерства юстиції України Скакуном О.Г. направлено начальнику Головного управління МВС України у Львівській області повторну вимогу державного виконавця в порядку ст.5, 6 Закону України "Про виконавче провадження" (т.1, а.с.52). Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 12.03.2012 року задоволено подання підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, замінено боржника у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа №2а-196/06, виадного 14.05.2007 року Франківським районним судом м.Львова - Головне управління МВС України у Львівській області на Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (т.1, а.с.72). Постановами головного державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу ДВС Головного управління юстиції у Львівській області Міністерства юстиції України Сіщука В.В. від 02.04.2012 року на підставі ухвали Франківського районного суду м.Львова від 12.03.2012 року замінено у виконавчому провадженні боржника - Головне управління МВС України у Львівській області на Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області та поновлено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2а-196/06, виданого Франківським районним судом м.Львова 14.05.2007 року (т.1, а.с. 76, 78-79). Постановою головного державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу ДВС Головного управління юстиції у Львівській області Міністерства юстиції України Сіщука В.В. від 17.09.2012 року за невиконання рішення суду накладено на боржника - Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області штраф у розмірі 1020,00 грн. (т.1, а.с.104-105). Окрім цього, постановою головного державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу ДВС Головного управління юстиції у Львівській області Міністерства юстиції України Сіщука В.В. від 10.10.2012 року за повторне невиконання рішення суду накладено на боржника - Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області штраф у розмірі 2040,00 грн. (т.1, а.с.107). 18.01.2013 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у Львівській області Міністерства юстиції України Сіщуком В.В. направлено Подання (повідомлення) №09.1-45/1/В9-534 від 18.01.2013 року, затверджене начальником відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області Цабаком В.Я., до Галицького районного відділу ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області, про притягнення службових осіб Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області до кримінальної відповідальності за ознаками злочину, передбаченого ст.382 КК України (т.1, а.с.131-133). В подальшому, 25.01.2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про кримінальне провадження №1201250050000217 та розпочато досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні за ознаками злочину, передбаченого ст.382 КК України (т.1, а.с.140). Постановою головного державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу ДВС Головного управління юстиції у Львівській області Міністерства юстиції України Сіщука В.В. від 23.09.2013 року закінчено виконавче провадження №5493723 у зв`язку з скеруванням подання (повідомлення) в Галицький РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області про притягнення винних осіб боржника до кримінальної відповідальності (т.1, а.с.153-154). Потерпілим у вказаному кримінальному провадженні визнано позивача [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, 19.12.2013 року прокурором Галицького району м.Львова Янчишином С. за вих.№04/7-155-13 повідомлено позивача [PERSON] , що прокуратурою Галицького району м.Львова матеріали кримінального провадження за №12013150050000217 скеровано начальнику Личаківського РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області для організації проведення досудового розслідування, оскільки досудовим розслідуванням встановлено, що місцем вчинення вказаного кримінального правопорушення є територія Личаківського району м.Львова (т.1, а.с.184-185). Постановою старшого слідчого СВ Личаківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області Антощак А.Р. від 27.11.2014 року закрито кримінальне провадження №12013150050000217 від 26.01.2013 року, у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення (т.2, а.с. 30-31). Постановою старшого прокурора прокуратури Личаківського району м.Львова Никеруй А.С. від 02.03.2015 року скасовано постанову слідчого СВ Личаківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області Антощак А.Р. від 27.11.2014 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №12013150050000217; матеріали вказаного кримінального провадження направлено начальнику СВ Личаківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області для організації подальшого розслідування (т.2, а.с.47-48). З відповіді начальника СВ Личаківського ВП ГУНП у Львівській області №12663/39-18 від 12.10.2018 року вбачається, що за результатами проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні слідчим Коць Є.П. винесено постанову про закриття кримінального провадження №12013150050000217 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (т.2, а.с.131). Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова від 29.10.2018 року скаргу [PERSON] задоволено, постанову слідчого Личаківського ВП ГУ НП у Львівській області Коць Є.П. від 24.08.2017 року, якою закрито вищевказане кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення, скасовано (т.2, а.с.134). Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова від 14.12.2021 року скаргу [PERSON] на рішення процесуального прокурора Галицької окружної прокуратури м.Львова щодо відмови в задоволенні скарги [PERSON] від 17.08.2021 року на недотримання розумних строків у кримінальному провадженні №12013150050000217 від 26.01.2013 року задоволено; зобов`язано керівника Галицької окружної прокуратури м.Львова або його заступників розглянути скаргу [PERSON] від 17.08.2021 року на недотримання розумних строків під час досудового рослідування у кримінальному провадженні №12013150050000217 від 26.01.2013 року у порядку, передбаченому ст.308 КПК України та повідомити заявника про результати розгляду скарги у встановлений законом строк. В ході розгляду скарги слідчий суддя дійшов висновку, що прокурором під час розгляду скарги допущено бездіяльність (т.2, а.с.206-208). Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова від 17.01.2022 року скаргу [PERSON] на постанову заступника керівника Галицької окружної прокуратури м.Львова Попович Р.М. від 20.12.2021 року про відмову в задоволенні скарги [PERSON] від 17.08.2021 року щодо недотримання розумних строків у кримінальному провадженні №12013150050000217 від 26.01.2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України задоволено частково; скасовано постанову заступника керівника Галицької окружної прокуратури м.Львова Попович Р.М. від 20.12.2021 року про відмову в задоволенні скарги [PERSON] від 17.08.2021 року щодо недотримання розумних строків у кримінальному провадженні №12013150050000217 від 26.01.2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України (т.2, а.с.219-222). Станом на день розгляду справи, досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває, строк досудового розслідування складає понад 9,5 років. Підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.382 КК України жодній особі у вказаному кримінальному провадженні не вручено. Вказані обставини підтверджені матеріалами справи під час судового розгляду та сторонами не оспорювались. Судом встановлено, що з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, тобто з 26.01.2013 року, у вказаному кримінальному провадженні два рази виносились постанови про його закриття, які в подальшому були скасовані або слідчим суддею або прокурором, що підтверджується відповідними постановами та ухвалами, долученими до матеріалів справи. Дослідивши матеріали справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов до наступного висновку. Згідно з ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 Цивільного кодексу України). У частині 1 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 цієї статті визначено способи захисту цивільних справ та інтересів судом. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПКУкраїни передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею 11 ЦК України регламентовано підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, серед яких, зокрема, є завдання моральної шкоди іншій особі. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди внаслідок тривалого та неефективного розслідування, суд зазначає наступне. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно ч.1 ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та статті 10 ЦПК України зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави. Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. У своїх рішення ЄСПЛ неодноразово наголошував, що розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, зокрема, складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність тощо. Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 646/7015/19, від 01 грудня 2021 року у справі № 308/14232/18, від 01 грудня 2021 року у справі № 180/2044/19, від 01 вересня 2021 року у справі № 545/2344/20, від 10 березня 2021 року у справі № 646/8234/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 638/6363/19, від 14 лютого 2022 року у справі № 550/336/21. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Аналіз положень статей 11, 23 та 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Позивач обґрунтовує заподіяння йому моральної шкоди тим, що відомості про кримінальне правопорушення за фактом невиконання рішення суду, яке ухвалено на його користь, внесені ще у січні 2013 року, і з цього часу орган слідства неодноразово допускав порушення його прав. Він неодноразово змушений був вживати заходів з метою відновлення порушених прав, подавав клопотання, звертався із відповідними скаргами на постанови про закриття кримінального провадження, однак досудове слідство знову ж таки не здійснювалося належним чином. Крім того, зазначає, що він постійно хвилюється, відчуває неспокій та роздратування, витрачає багато особистого часу на боротьбу із неправомірною поведінкою органу досудового розслідування. Окрім цього, факт безкарності за невиконання судового рішення негативно впливає на нього, виснажує психологічно, створює відчуття незахищеності та непотрібності, погіршує його і без цього слабке фізичне здоров`я, оскільки є людиною похилого віку та має інвалідність. Більш цього, вказує на завершення строків притягнення особи до кримінальної відповідальності, що свідчить про те, що жодна особа не буде покарана за це, а перерахунок його пенсії не здійснюється надалі, відтак рішення суду залишається невиконаним. На думку позивача, надмірна тривалість проведення досудового розслідування призвела до його глибоких моральних та психологічних страждань з відповідними негативними наслідками морального характеру. Так, із матеріалів справи вбачається, що кримінальне провадження №12013150050000217 внесене до ЄРДР 26.01.2013 року за ознаками злочину передбаченого ч.1 ст.382 КК України триває більш, як 9,5 років. Вказане кримінальне правопорушення відповідно до норм КК України, відноситься до нетяжких злочинів. Кримінальне провадження №12013150050000217 від 26.01.2013 року неодноразово закривалось, однак після цього постановами прокурора та слідчого судді постанови про закриття кримінального провадження скасовувались та на даний час досудове розслідування триває, жодній особі не вручено підозри. Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що позивачем доведено факт тривалої протиправної бездіяльності органу досудового розслідування та надмірної тривалості досудового розслідування кримінального провадження (досудове розслідування було розпочате 26.01.2013 року та триває по даний час), що не відповідає вимогам закону про розумний строк досудового розслідування. Факт невиконання слідчим всіх необхідних слідчих дій для всебічного, повного, неупередженого досудового розслідування кримінального провадження та якнайшвидшого прийняття законного та неупередженого процесуального рішення за результатами розслідування кримінального провадження підтверджено дослідженими у судовому засіданні доказами. Як зазначає Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), позов про відшкодування шкоди за кримінальне порушення має подаватись за Кримінально-процесуальним кодексом. Проте такий позов повинен подаватись із зазначенням відповідної (винної) особи або осіб. Засіб стає марним, якщо особу злочинця не встановлено та обвинувачення не пред`явлено. Таким чином, відсутність результату кримінального провадження також перешкоджало заявниці ефективно використати цей засіб, оскільки на практиці цивільний позов про відшкодування компенсації не буде розглядатись до остаточного встановлення фактів у триваючому кримінальному провадженні (рішення у справі «Гонгадзе проти України», заява № 34056/02). У зв`язку із такою тривалістю кримінального провадження [PERSON] змушений був відвідувати органи досудового розслідування, органи державної влади та суду, звертатися з відповідними клопотаннями, заявами та скаргами до органів держаної влади, що підтверджується матеріалами справи, що не входить до його звичайного життя та призводить до моральних страждань. Окрім цього, суд бере до уваги звернення позивача із скаргою до Європейського суду з прав людини щодо порушення державою Україною пункту 1 статті 6, статті 13 Європейської Конвенції з прав людини, статті 1 Першого протоколу до Конвенції у зв`язку з тривалим невиконанням судових рішень, ухвалених на його користь (постанови Франківського районного суду м.Львова від 26 грудня 2006 року і постанови Апеляційного суду Львівської області від 16 квітня 2007 року) та відсутністю ефективних національних засобів юридичного захисту щодо такого порушення його прав, що, на думку суду, також завдало позивачу моральної шкоди. Суд вважає доводи представників відповідачів Львівської обласної прокуратури та Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про те, що незгода позивача з прийнятими працівниками органу досудового розслідування процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому чинним законодавством порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди, та бездіяльність органу досудового розслідування (щодо неповноти вчинення слідчих дій, тощо) є предметом оскарження відповідно до статті 303 КПК України, такими, що не спростовують вказані вище висновки суду з огляду на наступне. Так, у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 641/2198/17 Верховний Суд зробив висновок про те, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. Разом із тим, у цій справі правовою підставою для відшкодування шкоди є не факт скасування процесуальних рішень, а саме систематичне прийняття відповідних рішень, систематична бездіяльність органу досудового розслідування, що свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб органу досудового розслідування та надмірну тривалість досудового розслідування. Щодо тверджень представників відповідачів про те, що позивачем не долучено належних та допустимих доказів, які підтверджують факт заподіяння йому моральної шкоди, суд зазначає, що позивачем долучено достатньо доказів, які підтверджують його неодноразові звернення до органів державної влади задля виконання рішення суду, ухваленого на його користь, впродовж усього часу проведення досудового розслідування, яке вже триває більш, як 9,5 років та станом на сьогодні не завершено, підозри нікому не оголошено. У зв`язку із наведеним суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується факт заподіяння позивачу моральної шкоди діями службових осіб органу досудового розслідування, що полягають у надмірній тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні, розпочатому за фактом невиконання рішення суду, ухваленого на його користь, тривалою бездіяльністю службових осіб, пов`язаною з невиконанням своїх посадових обов`язків, не проведенні комплексу дій, передбачених КПК України. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). З урахуванням встановлених обставин справи, зважаючи на характер та тривалість завданої шкоди, глибини душевних страждань позивача, час, витрачений на захист своїх прав, вимоги розумності, виваженості і справедливості, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з Державного бюджету України на користь позивача 40000 (сорок тисяч) грн. 00 грн. компенсації моральної шкоди. Вимога про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн. є завищеною, належними доказами не підтверджена, а тому в цілому задоволенню не підлягає. Суд також врахував правову позицію Верховного Суду висловленої у постанові ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі за № 752/17832/14-ц, а саме, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Щодо покликань представника відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про те, що він є неналежним відповідачам у даній справі, суд вважає за необхідне зазначити наступне. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) вказано, що «з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року по справі № 200/8310/18 (провадження № 61-14033св20) зазначено, що «відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16)». Таким чином, Головне управління Національної поліції у Львівській області та Львівська обласна прокуратура є належними відповідачами у вказаній справі, оскільки надмірна тривалість досудового розслідування кримінального провадження, яка є наслідком неефиктовності здійснення такого та завдання цим позивачу моральної шкоди, спричинена посадовими особами органів, які є підпорядкованими вищевказаним відповідачам. Окрім цього, Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області може виступати співвідповідачем у цій справі як територіальний орган Державної казначейської служби України, оскільки відшкодування шкоди за рахунок держави здійснюється з державного бюджету. Враховуючи наведене вище позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст.141 ЦПК України). Оскільки позов задоволено частково та позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», судові витрати у вигляді судового збору слід віднести за рахунок держави. Аналогічний висновок зробив Верховний Суд в постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 461/85/19, провадження № 61-20862св19. На підставі наведеного та

Outcome: approved