Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аріадна-Полісся», в якій просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку з 19.02.2020 року по 19.11.2021 року в сумі 148403,95 грн., компенсацію за затримку виплати заробітної плати з 19.02.2020 року по 19.11.2021 року в розмірі 1803,25 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн., а всього 160207,20 грн., мотивуючи тим, що перебував у трудових відносинах з відповідачем і 18.02.2020 року був звільнений з посади виконроба за угодою сторін; в день звільнення відповідач не провів повного розрахунку по заробітній платі; заочним рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 10.11.2020 року у справі № 286/1612/20 стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за період з 01.01.2020 року по 18.02.2020 року в сумі 12860 грн.; 10.12.2020 року судом видано виконавчий лист; відповідач в добровільному порядку судове рішення не виконав; 18.01.2021 року постановою державного виконавця було відкрито виконавче провадження № 64125436 з примусового виконання виконавчого листа; 19.11.2021 року постановою державного виконавця закінчено виконавче провадження в зв`язку з його повним виконанням. Відповідач відзиву на позову заяву та витребуваних документів не подав, в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи; про причини неявки суд не повідомив, заяв чи клопотань не подавав. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила його задоволити в повному обсязі з мотивів, у ньому наведених. Відповідно до ст.ст.280, 281 ЦПК України суд здійснює заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ч.4 ст.223 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків. Позивач [PERSON] перебував у трудових правовідносинах з відповідачем ТОВ «Аріадна-Полісся» та 18.02.2020 року звільнений за угодою сторін, що стверджується копією трудової книжки. Відповідач при звільненні працівника з позивачем не розрахувався, і заборгованість підприємства перед працівником по зарплаті на момент його звільнення становила 12680 грн. Заочним рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 10.11.2020 року у справі № 286/1612/20 стягнуто з відповідача «Аріадна-Полісся» на користь позивача [PERSON] заборгованість по заробітній платі за період з 01.01.2020 року по 18.02.2020 року в сумі 12860 грн. 10.12.2020 року судом видано виконавчий лист № 286/1612/20. 18.01.2021 року постановою державного виконавця Богунського ВДВС у м.Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) було відкрито виконавче провадження № 64125436 з примусового виконання виконавчого листа № 286/1612/20, виданого судом 10.12.2020 року. 19.11.2021 року постановою державного виконавця Богунського ВДВС у м.Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) закінчено виконавче провадження № 64125436 в зв`язку з повним фактичним виконанням рішення. Як стверджує позивач виконання рішення суду відбувалося частинами. Як вбачається із банківської виписки по картковому рахунку [PERSON] , остання трансакція по безготівковому зарахуванню коштів боргу з ТОВ «Аріадна-Полісся» на користь стягувача по виконавчому провадженні № 64125436 за виконавчим листом № 286/1612/21 від 10.12.2020 року відбулася 22.11.2021 року. Проте позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 19.02.2020 року саме по 19.11.2021 року, тобто по дату винесення постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, яку і вважає датою фактичного розрахунку. Відповідно до ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як вбачається із наданих Пенсійним фондом України індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , НОКЗС 1437655653, із Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, форма ОК-5, страхувальником Товариство з обмеженою відповідальністю «Аріадна-Полісся», код 40258463, сплачено страхові внески за застраховану особу [PERSON] , виходячи із суми заробітку для нарахування пенсії: 6430 грн. за 12-й місяць 2019 року (31 день страхового стажу) та 7430 грн. за 1-й місяць 2020 року (31 день страхового стажу). Тобто виходячи з наведеного, дохід позивача за останні два повні місяці роботи становив 13860 грн. за 42 робочі дні. А відтак, середньоденний заробіток позивача склав 330 грн. (13860:42), а не 338,05 грн., як помилково обрахував позивач. Число робочих днів за період з 19.02.2020 року по 19.11.2021 року розрахунково становить 439 робочих днів. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 19.02.2020 року по 19.11.2021 року складає 144870 грн. (330 грн. середньоденної зарплати*439 робочих днів), а не 148403,95 грн. як помилково стверджує позивач. Відтак, вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають частковому задоволенню на суму 144870 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди в сумі 10000 грн., суд виходить з наступного. Відповідно до статей 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, як наголосив Верховний суд України в постанові від 14.12.2016 року у справі №428/7002/14-ц, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (зокрема невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Як зазначив Верховний Суд у складі другої судової палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 18.01.2018 року у справі №362/7161/15ц, враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи, висновок суду про стягнення грошового еквівалента моральної шкоди є правильним. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як достовірно встановлено судом, порушенням відповідачем законного права позивача, а саме невиплатою своєчасно повного розрахунку при звільненні, було порушено звичний для позивача уклад життя та завдано йому моральних страждань, які виразилися в переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права та до державного виконавця за примусовим виконанням рішення суду, а також в переживаннях, пов`язаних із тривалим очікуванням повного фактичного виконання рішення суду та закінчення процедур виконавчого провадження, внаслідок чого позивач зазнав втрат немайнового характеру, тобто йому завдано моральну шкоду. Враховуючи характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат і ступінь негативних вимушених змін у його житті, та правові позиції Верховного суду з питань відшкодування моральної шкоди, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення моральної шкоди з врахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню частково в розмірі 1000 грн. Суд вважає, що в даній справі моральна шкода в розмірі 1000 грн. разом з компенсаційною виплатою в порядку ст.117 КЗпП України в розмірі 144870 грн. є достатніми для сприяння відновлення порушених прав позивача. Щодо вимоги про стягнення компенсації за затримку виплати заробітної плати за період з 19.02.2020 року по 19.11.2021 року в сумі 1803,25 грн., то така не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення) (стаття 2). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4). Однак, як вбачається з доданого до позову розрахунку, сума компенсації в розмірі 1803,25 грн. фактично обчислена як інфляційні нарахування на суму боргу 12860 грн. згідно з ст.625 ЦК України з врахуванням індексів інфляції за період з 01.03.2020 року по 31.10.2021 року, що не в повній мірі відповідає методиці розрахунку, наведеній у статтях 3, 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», так як позивачем при розрахунку не враховано, що присуджена заочним рішення суду від 10.11.2020 року до стягнення сума заборгованості по заробітній платі виплачувалася позивачу частинами в різний час, а не одноразово всією сумою в листопаді 2021 року. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ухвали суду від 31.12.2021 року. Тому

Outcome: approved