Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк» в якому просить визнати недійсним з моменту укладення договір кредиту та страхування №Z65.21783.007588722 укладений 13.02.2021 року між АТ «Ідея Банк», ТОВ «НьюФайненсСервіс» та [PERSON] . В обґрунтуванняпозову позивач зазначає, що 13.02.2021 р. між АТ «ІдеяБанк», ТОВ «НьюфайненсСервіс» та [PERSON] було укладено договiр кредиту та страхування № Z65.21783.007588722, згідно п 1.2 якого позивачу булонаданий кредит в сумі 26 895,00 грн., строком на 24 місяців. (включно) зі сплатою річних відсотів та комiсiйну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості. Позивач сплачувала платежі за кредитом щомісячно в число мiсяця, визначено Графіком платежів по кредиту. Маючи незадовільний стан здоров`я та тяжкі життєві обставини, зокрема перенесення її дочкою онкологічної хвороби, позбавлення можливості заробітку, у зв`язку з зняттям з реєстрації ФОП, [PERSON] звернулася до відповідача з проханням щодо реструктуризації вказаного кредиту, але їй було відмовлено. Наголошує, що у даний час у зв`язку з складними життєвими обставинами, припинила здійснювати підприємницьку діяльність, яка була основним джерелом доходу. Позивач вказує, що уклала кредитний договір з метою лікування своєї онкохворої доньки, яку намагається врятувати, тобто уклала договір під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для неї умовах, а тому договір підлягає визнанню недійсним на підставі ч.1\~ст. 233 ЦК України. Відповідно до ухвали Пирятинського районного суду Полтавської області від 29 листопада 2021 року, цивільну справу за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсним договору споживчого кредиту, передано за підсудністю до Галицького районного суду м. Львова. Справа надійшла до Галицького районного суду міста Львова 10 січня 2022 року. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 10.01.2022 року відкрито провадження, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання у справі. 21.02.2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позову, у зв`язку з його необґрунтованістю. Позивач в судове засідання 11.07.2022 року не з`явилась. Належним чином була повідомлена про день, час та місце розгляду справи шляхом направлення повідомлення на електронну адресу позивача. До суду позивач подала заяву про розгляд справи у її відсутності, в якій також просила задоволити позов. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи шляхом направлення повідомлення на електронну адресу. В відзиві на позовну заяву представник відповідача просив проводити розгляд справи у відсутності представника. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено, що 13.02.2021 року між [PERSON] та АТ «Ідея Банк», ТОВ «НьюФайненсСервіс» було укладено договір кредиту та страхування №Z65.21783.007588722, згідно якого [PERSON] було надано кредит в сумі 26895,00 грн., строком на 24 місяців, зі сплатою річних відсотків та комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості. Відповідно до п.1.5 вищевказаного договору, під час користування Кредитом Банк надає Позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначенні цим Договором та Договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата відповідно до п.5 додатку №1 як «Плата за обслуговування кредитної заборгованості». Відповідно до Додатку №1 до Договору кредиту та страхування № Z65.21783.007588722 Позичальник змушений сплатити банку «Плату за обслуговування кредитної заборгованості» за весь період дії кредитного договору в розмірі 68620 грн. 01 коп. Статтею 16\~ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до\~статті 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1\~ст. 627 ЦК України,\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1\~ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1\~ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода. Згідно\~ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з матеріалів справи сторонами було досягнуто домовленості з усіх істотних умов договору шляхом підписання тексту договору укладеного в простій письмовій формі, що відповідає вимогам законодавства. Із оспорюваного Кредитного договору вбачається, що такий був підписаний позивачем та відповідачем власноручно, що підтверджує обізнаність та згоду з його умовами. Сторони погодили між собою умови договору, відповідно до ч.1\~ст.628 ЦК України, про що свідчать їх підписи на кожному аркуші кредитного договору і кожний з них отримав примірник вказаного договору. Відповідно до положень ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами першою, третьою статті 203\~ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша стаття 229 ЦК України). Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». За змістом статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». За ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції що діяла на момент укладення договору), Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За змістом статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції що діяла на момент укладення договору) нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. При укладенні Кредитного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов та визначено: валюту кредитування, суму кредиту, процентну ставку за користування ним і порядок повернення кредиту, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, строки повернення коштів, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Так, підписавши договір, позивач засвідчила, що вона погодилася з його умовами. Крім того, позичальник в подальшому виконувала умови кредитного договору та сплачувала відповідні кошти. Також, позивач погодився з умовами Кредитного договору, де визначена реальна річна ставка, орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у тому числі тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі), тобто позивач була обізнана з реальної річної процентною ставкою та загальною вартістю кредиту в якому також входила комісія за обслуговування кредитної заборгованості щодо надання інформації, і отримував відмову. Підписуючи кредитний договір, позивач засвідчила факт ознайомлення з його умовами та надала свою згоду на отримання послуги на цих умовам. Підтвердженням того, що позивач була ознайомлена з умовами договора підтверджується власноручно підписаний нею паспорт споживчого кредитування. Відповідно до ч. 1 ст.626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ст.627\~ЦК України відповідно до ст.6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. \~ \~ \~ \~У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Укладаючи, зокрема і пункт щодо обслуговування кредитної заборгованості сторони діяли вільно, на власний розсуд вибираючи контрагента та визначаючи його умови. Таким чином,\~волевиявлення сторiн\~було вiльним\~і направленим\~на отримання\~реальних наслідків\~договору,\~тобто як\~з боку\~позивача з\~метою отримання\~кредитних коштів,\~так і\~з боку відповідача АТ\~«Ідея Банк»\~з метою\~повернення виданих\~коштів і\~отримання прибутку\~в тому числі за\~обслуговування кредиту. Підставою для\~визнання правочину\~(угоди)\~недійсним слугує\~невідповідність вимогам закону,\~а підставою\~розірвання правочину\~-\~договору -\~неналежне виконання\~або невиконання його\~умов чи\~умов,\~встановлених для\~такого договору\~законом. Підписуючи договiр\~позивачка засвідчила\~факт ознайомлення\~її з\~умовами та\~дала свою\~згоду на отримання\~кредиту на\~цих умовах,\~при цьому\~позивач не\~вбачала в\~діях вiдповiдача\~порушень принципу рівності сторiн та наявність несправедливих умов, по відношенню до неї, як споживача. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі №461/1763/20. Щодо покликання позивача про підписання договору під впливом тяжкої обставини, суд зазначає наступне. Ознаками правочину, що підпадає під дію\~статті 233 Цивільного кодексу, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах, під впливом тяжкої для неї обставини і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки. За змістом\~статті 233 Цивільного кодексу, для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину. Тяжка обставина є оцінювальною категорією і має визначатися судом з урахуванням всіх обставин справи. Особа, яка оскаржує правочин, повинна довести, що за відсутності тяжких обставин або на зазначених умовах вона взагалі б не уклалатакий правочин. У постанові Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 910/5906/18 зазначено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі\~статті 233 Цивільного кодексу, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена цез робити через тяжкі обставини. Тобто має бути причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин). Позивач не довів суду, що Кредитний договір укладений на вкрай невигідних для неї умовах а також те, що відповідач скористався її тяжкими умовами для того щоб видати їй кредит власне на тих умовах, на яких вона отримала кредит. Як зазначає відповідач у своєму відзиві на позов, такі кредити видавалися і іншим Споживачам, незалежно від того чи є в них якісь тяжкі обставини. Зокрема, в ході розгляду справи встановлено, що позивач в повному обсязі отримала кошти, сплачувала платежі визначені графіком, тобто виконувала умови договору. При цьому, суд не ставить підсумнів той факт, що обставини наведені позивачем щодо хвороби доньки та припинення підприємницької діяльності, об`єктивно ускладнюють для неї можливість виконувати взяті на себе зобов`язання. Водночас, неможливість виконати взяті на себе зобов`язання з об`єктивних причин, зокрема тих на які посилається позивач, не можна розцінювати як обставину, що є законною підставою для визнання правочину недійсним. Так, згідно ч.1 ст.\~625 ЦК України, боржник не звільняється відвідповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Чинним законодавством України передбачено можливість врегулювання або відстрочення виконання зобов`язання, такі як реструктуризація заборгованості, «кредитні канікули», відстрочка або розстрочка виконання рішення суду про стягнення заборгованості тощо. При цьому, відмова банку на проведення реструктуризації кредиту, на яку вказує позивач, не є перешкодою для повторного ініціювання зазначеного питання або врегулювання його у інший передбачений чиним законодавством спосіб. Щодо посилання позивача на судову практику Верховного Суду України, як на підставу для задоволення позову, суд відзначаєнаступне. Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Наведена позивачем судова практика не може бути в повній мірі застосована у даній справі, оскільки в справах на які покликається позивач були відмінні предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин, тобто наведені правовідносини не є цілком тотожними (релевантними), хоча і схожі за деякими ознаками. Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Враховуючи, що між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами спірного кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір, згідно зі статтею 629\~ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів статті 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору. Отже, дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору не суперечили волевиявленню позивача та вимогам закону, відтак підстави для визнання договору кредиту та страхування недійсними відсутні, а тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Статтею 12\~ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і у ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами за допомогою належних, достовірних, достатніх та допустимих доказів. Сторони самостійно визначають обсяг, зміст та достатність доказів, що подаються до суду, а витребування таких доказів судом самостійно (з власної ініціативи) без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим. З аналізу викладених вище доводів та мотивів, за висновком суду, позивачем належними та допустимими доказами не доведено законних підстав для задоволення позовних вимог. З огляду на викладене вище, виходячи із принципів законності, верховенства права, виваженості та розумності, суд доходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] та відсутності законних підстав для задоволення позовної заяви, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed