Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-10 00:00:00

06.12.2021\~року позивач\~звернувся до\~суду з\~вищевказаною позовною\~заявою до\~ [PERSON] , в якій просить стягнути з останнього основну суму боргу за договором позики у розмірі 123000 доларів США, що по курсу НБУ станом на 04.01.2019 року складало 3383730,00 грн., відсотки за користування грошима у розмірі 56580 доларів США, що по курсу НБУ станом на 04.01.2019 року складало 1556515,80 грн., три відсотки річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 289796,00 грн., суму боргу з урахуванням встановлено індексі інфляції за весь час прострочення в розмірі 591062,33 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 04.02.2017 року було укладено договір позики між сторонами, відповідно до якого [PERSON] отримав у борг від [PERSON] суму грошових коштів у розмірі 123000 доларів США, що по курсу НБУ станом на 04.01.2019 року складало 3383730,00 грн., зі сплатою 2% в місяць за користування грошовими коштами, які останній зобов`язався повернути до 04.01.2019 року. Кошти позивачу не повернуті, відповідач ухиляється від виконання своїх зобов`язань. Тому він змушений був звернутися до суду із цим позовом. В судове засідання позивач не з`явився, представник позивача [PERSON] подав письмову заяву про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не прибув повторно, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зважаючи на вищевказані обставини, а також на те, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд згідно з вимогами ч. 1 ст. 280 ЦПК України, прийшов до висновку про необхідність провести розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення. Дослідивши у судовому засіданні надані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що 04.02.2017 року було укладено договір позики між сторонами, відповідно до якого [PERSON] отримав у борг від [PERSON] суму грошових коштів у розмірі 123000,00 доларів США зі сплатою 2 % в місяць за користування грошовими коштами, які зобов`язався повернути до 04.01.2019 року, про що написав відповідну розписку (а.с. 44, 45). Кошти позивачу не повернуті, відповідач ухиляється від виконання своїх зобов`язань. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо сума позики не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Надані позивачем, як доказ, укладений договір позики та розписка, свідчять про те, що в даному випадку договір позики укладений у письмовій формі, відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі та\~ приймаються судом, як докази, які вказує на факт наявності боргу у відповідача перед позивачем. Згідно норм ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. З матеріалів справи вбачається, що\~ строк виконання зобов`язання за договором позики від 04.02.2017 року настав 04.01.2019 року. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, враховуючи діючі індекси інфляції, розмір інфляційних, підлягає стягненню з відповідача за період прострочення 591062,33 грн. інфляційних збитків та 289796,00 грн. трьох відсотків річних. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] основного боргу, відсотків за користування грошовими коштами, інфляційних втрат та 3% річних підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати.

Outcome: approved