Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-20 00:00:00

У червні 2020 року позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в особі представника адвоката Мар`єнко В.Ю., звернулись до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з колективною позовною заявою до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Запоріжга» про визнання права на забезпечення індивідуальними безкоштовними газовими лічильниками, зобов`язання здійснити встановлення у квартирах індивідуальних газових лічильників за власний рахунок побутовим споживачем, в якій просили: визнати за позивачами право на забезпечення індивідуальними безкоштовними газовими лічильниками за рахунок ПАТ по газопостачанню та газифікації «ЗАПОРІЖГАЗ» та зобов`язати Акціонерного товариство «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» відповідно до ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» здійснити встановлення у квартирах позивачів індивідуальних газових лічильників за власний рахунок побутовим споживачам. Позовні вимоги позивачі обґрунтовують тим, що вони є співвласниками квартир в будинках [ADDRESS] та [ADDRESS] . В їх квартирах в лічильники газу не встановлені, квартири забезпечені газопостачанням з режимом використання газу для приготування їжі. Позивачі вказали, що постановою Запорізького апеляційного суду від 17.12.2019 року у справі № 335/7407/18 задоволено їх колективний позов до ПАТ по газопостачанню та газифікації «Запоріжгаз», ТОВ «Запоріжгаз Збут» про захист прав споживачів, визнання дій протиправними, зобов`язання припинити дії щодо визначення обсягу спожитого газу, виходячи із показників загальнобудинкового вузлу обліку газу, зобов`язання припинити дії щодо нарахування плати за спожитий газ, виходячи із показів загальнобудинкового вузлу обліку газу. На виконання судового рішення нарахування плати за спожитий газ здійснюється виходячи з норм споживання газу для громадян в квартирах, в яких не встановлені індивідуальні газові лічильники. Позивачі зазначають, що оскільки вони сплачували за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, то відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачами, та відповідно до частини першої статті 6 Закону № 3533-VI забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі. Вони звернулися до відповідача з заявами щодо встановлення в їх квартирах індивідуальних лічильників газу. Листами від 13.04.2020 року Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» відмовило позивачам у встановленні індивідуальних лічильників обліку газу з посиланням на те, що в їх будинку вже встановлено загальнобудинковий лічильник обліку газу, при цьому оператор ГРМ мав право самостійно вирішити доречність використання лічильника газу того чи іншого виду. Відповідач Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» у відзиві на позовну заяву вказав, що не визнає позовні вимоги позивачів, оскільки встановлення індивідуальних лічильників газу за рахунок газорозподільних підприємств передбачено лише там, де не встановлено будинковий лічильник природного газу, проте побутовий споживач може встановити лічильник газу за рахунок інших джерел не заборонених законодавством, у тому числі за власні кошти, або за рахунок коштів відповідного бюджету, крім коштів місцевого бюджету, при цьому роботи зі встановлення вузлів обліку природного газу відносяться до конкурентного ринку та можуть виконуватися будь-якими суб`єктами господарювання, які мають відповідний дозвіл на виконання цих робіт. Просив суд відмовити позивачам в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою суду від 07.07.2020 року, позовну заяву повернуто, в зв`язку з невиконанням ухвали суду від 23.06.2020 року про залишення позовної заяви без руху. Постановою Запорізького апеляційного суду від 18.09.2020 року, ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.07.2020 року скасовано та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.09.2020 року, позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, призначено розгляд справи у судовому засіданні. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.03.2021 року, зупинено провадження у даній справі на підставі п. 10 ч.1 ст. 252 ЦПК України - до ухвалення рішення Великою Палатою Верховного Суду у справі № 212/5836/17. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15.02.2022 року, провадження у справі поновлено. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24.03.2022 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання позивач і його представник не з`явилися. До початку судового розгляду по суті представник позивача, адвокат Мар`єнко В.Ю., надала суду заяву, у якій просила справу розглядати без її участі та участі позивачів, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. У судове засідання представник відповідача не з`явився, до початку судового розгляду по суті надала суду заяву, у якій просить справу розглядати без участі представника відповідача, у задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі. Також, представник АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» надав суду письмове клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Пояснює тим, що заявлена сума витрати на професійну правничу допомогу є не співмірною із складністю справи, а тому на думку Відповідача є завищеною. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За таких обставин, враховуючи подані заяви, суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності сторін, в порядку ч. 3 ст. 211 ЦПК України. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, що містяться у матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачі у справі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , зареєстровані та мешкають у багатоквартирних будинках [ADDRESS] та [ADDRESS] і є споживачами з отримання послуг газопостачання. На два житлові будинки за адресою: [ADDRESS] та буд 93 встановлений комерційний вузол обліку газу. Вузол обліку прийнято до експлуатації за відсутності представника споживача (споживачів) та без їхньої згоди. Відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 02.04.2015 року № 1183 про видачу ліцензії на розподіл природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ, ПАТ «Запоріжгаз» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом на території міста Запоріжжя та Запорізької області (крім міста Мелітополь, Мелітопольського, Веселівського, Приазовського районів та села Темирівка Гуляйпільського району) у зоні розташування розподільних газопроводів, що перебувають у власності та користуванні ПАТ «Запоріжгаз», терміном дії з 14.04.2015 року по 13.04.2020 року. Згідно з розділом 1 плану розвитку газорозподільної системи на 2016-2025 роки, затвердженої Постановою НКРЕКП від 24.03.2016 року передбачено встановлення єдиного вузла обліку газу для забезпечення споживачів категорії населення, незабезпечених лічильниками. Особливості встановлення лічильників газу споживачам визначаються Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», який визначає правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу та здійснення контролю за використанням ресурсів імпортованого природного газу і природного газу власного видобутку. Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів», держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. За змістом статті 21 цього Закону права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином. Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; засіб обліку - прилад, технічний пристрій для обліку кількісних та/або якісних показників житлово- комунальної послуги, який має нормовані метрологічні характеристики; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; норми споживання - кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян. Як наведено у статті 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг. Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - це житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Тарифи на газопостачання відносяться до першої групи. Згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору (частини перша, друга статті 20 цього Закону). Згідно з пунктом 1 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору. Як зазначено у частині першій статті 30 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах як доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій. Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу ГРС Оператор ГРМ - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно - технологічного управління. АТ «Запоріжгаз» є оператором ГРМ. Згідно з положеннями статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» газорозподільні підприємства зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується для підігріву води та приготування їжі (плита газова + газова колонка) - до 01 січня 2016 року, тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року (відповідно до абзацу четвертого підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 6 зі змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» щодо порядку встановлення лічильників споживачам природного газу», - тільки для приготування їжі - з 01 січня 2021 року.). Тобто цією статтею визначено обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку. Відтак, відмова АТ «Запоріжгаз» встановити індивідуальні лічильники позивачам суперечить вимогам законодавства та порушує права позивачів. Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові № 14-347цс18 від 07.11.2018 року (справа № 214/2435/17). Позивачі є споживачами природного газу, а відповідач - оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням. Відповідно до пунктів 1.1 - 1.3 Типового договору цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України. Відповідно до пункту 3 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунку Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу. У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: «споживач» - фізична або юридична особа чи фізична особа - підприємець, об`єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про ринок природного газу» та Кодексі ГРС. Судом встановлено, що позивачі приєдналися до вказаного Типового договору, оскільки щомісячно споживають природний газ та щомісячно сплачують рахунки за спожитий природний газ. Відповідно до вимог статті 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. У частині першій статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до вимог статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки позивачі виконували свій обов`язок зі сплати отриманих послуг, у тариф яких включено і вартість та роботи зі встановлення індивідуальних лічильників газу населенню, частково такі роботи відповідачем були здійснені, суд вважає, що вимоги статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» мають вищу юридичну силу, ніж рішення Національної комісії, яка здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Відповідно до гл. 5 розділу IX Кодексу газорозподільних систем, за ініціативи балансоутримувача (управителя) або оператора газорозподільної системи та за їх рахунок в багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків (гуртожитків), мешканці яких в повному обсязі чи частково розраховуються за нормами споживання, або для цілей складання загального балансу споживання природного газу може бути організований та встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу. Балансоутримувач (управитель) не може відмовити оператору газорозподільної системи в організації та встановленні загальнобудинкового вузла обліку природного газу, якщо ці заходи здійснюються за рахунок оператора газорозподільної системи. У разі наявності вузла обліку природного газу, встановленого для ведення такого обліку в багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків або гуртожитків, визначення об`єму спожитого природного газу мешканцями зазначених об`єктів здійснюється відповідно до Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2002 року № 620. Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку» управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку (асоціації об`єднань співвласників багатоквартирного будинку). Відповідно до абзацу п`ять-шість п. 4 Тимчасового положення № 620, власник (власники) будинку (будинків) (квартир), особа, відповідальна за експлуатацію будинку (будинків) (далі - експлуатаційна організація), балансоутримувач будинку (будинків) тощо та оператор газорозподільної системи зобов`язані врегулювати між собою договірні відносини щодо зняття показань будинкового вузла обліку та лічильників газу, установлених у квартирі (далі - квартирні лічильники газу) (за їх наявності), а також забезпечення можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового вузла обліку. У разі не врегулювання зазначених питань газопостачання такому будинку, групі будинків, групі споживачів може бути припинено відповідно до законодавства. У разі незгоди власника квартири (будинку) розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку на будинок (групу будинків) він може встановити квартирний лічильник газу (вузол обліку) окремо на квартиру (будинок) за власні кошти. Передбачене договірне врегулювання не було здійснено з відповідним балансоутримувачем багатоквартирного будинку (управителем). Суду не надавалися укладені договори на проведення монтажних робіт, здійснення експлуатації (обслуговування) та про зняття показань з встановленого будинкового вузла обліку природного газу. Акт приймання в експлуатацію загальнобудинкового вузла обліку газу не містить підпису представника споживача (споживачів). Газопостачання є видом комунальної послуги за змістом ч. 1 ст. 1 та п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а засіб обліку визначає кількісні та або якісні показники такої послуги, і саме для споживача встановлено обов`язок забезпечувати доступ до свого приміщення для огляду засобу обліку положеннями. Встановлення замість індивідуальних (квартирних) лічильників за змістом п. 5 Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку передбачає інший порядок визначення обсягів споживання розподілу плати згідно з показами загальнобудинкового лічильника пропорційно між споживачами в залежності від кількості зареєстрованих в квартирі осіб, що за відсутності згоди кожного із споживачів на такий розрахунок не тільки порушує приписи ч. 3 ст. 18 Закону України «Про ринок природного газу», але й є несумісним із встановленим п. 5 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» принципом відповідності оплати житлово-комунальної послуги її кількості. Таким чином встановлення загальнобудинкового вузлу обліку газу в процесі споживання газу не відображає фактичного споживання газу кожним споживачем багатоквартирного будинку окремо, що породжує нарахування сум за споживання об`єму газу, який насправді не використовувався споживачем. У випадку не встановлення у побутового споживача індивідуального лічильника відбувається математичний розрахунок спожитого газу між споживачами у яких є квартирні лічильники газу та у яких немає таких лічильників, а отже неможливо встановити та перевірити правильність такого розрахунку. Відповідно до п.п. 3, 4, 7 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому випадку порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови отримання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином. За вказаних обставин суд встановлює порушення прав позивачів як споживачів з боку відповідача в частині встановлення загально будинкового вузлу обліку газу, оскільки його односторонні дії зі встановлення загальнобудинкового вузлу обліку газу без погодження зі споживачами призводять до невідповідності умов договору на постачання природного газу між споживачем та постачальником, в той час коли кошти мають сплачуватися споживачем тільки за той газ, який дійсно був спожитий. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Таким чином, задоволення вимог позивачів щодо зобов`язанням відповідача встановити індивідуальний лічильник обліку природного газу буде відповідати зазначеній державній політиці у сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивачів з отримання послуги по газопостачанню; встановлення позивачам індивідуальних лічильників забезпечить оплату ними саме того об`єму газу, який ними спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість. Також суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», згідно з якою фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. Таким чином, саме на відповідача покладений обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним. Отже, обраний позивачами спосіб захисту суд вважає таким, що відповідає вимогам статті 16 ЦК України. Відповідно до статті 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11.11.1996 року у справі Кантоні проти Франці (Cantoni v. France), заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11.04.2013 року у справі Вєренцов проти України, заява № 20372/11). Позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з відповідача на її користь судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 13 000,00 грн. підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. До позовної заяви позивач - [PERSON] надала такі копії: договору про надання правової допомоги від 19.02.2020 року № 3; розрахунку витрат на правову допомогу від 15.06.2020 року; акту про прийняття грошових коштів за надання юридичних послуг згідно договору № 3 від 19.02.2020 року; квитанцій до прибуткових касових ордерів за договором від 19.02.2020 року № 3/1 та № 3/2, від 15.06.2020 року № 3/3 та № 3/1; свідоцтва [PERSON] про право на зайняття адвокатською діяльністю. Частиною 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно частини 5 статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною 6 цієї статті передбачено, що обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Як зазначив Верховний суд у постанові від 16.04.2020 року у справі № 727/4597/18, відповідно до положень статті 14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон України Про адвокатуру та адвокатську діяльність не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон № 265/95-ВР, Положення № 13 та Положення № 148 не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність. Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа. Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, Верховний Суд доходить висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Також Верховний Суд у справі № 910/13071/19 звернув увагу, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України. З урахуванням клопотання представника відповідача - АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви позивача про розподіл судових витрат шляхом компенсації позивачу витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням принципів обґрунтованості, співмірності та пропорційності у розмірі 5 000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial