Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-17 00:00:00

у лютому 2022 року [PERSON] звернулася у суд з позовом про звільнення майна з-під арешту. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що Московською районною в м. Києві державною адміністрацією 02.10.2000 р. видані позивачу [PERSON] та її чоловіку [PERSON] ордери № 26854 та № 26855 серії Б на право зайняття житлових приміщень, жилою площею 13,1 кв.м та 6,1 кв.м відповідно, за адресою: [ADDRESS] , у зв"язку з чим вони проживають у вказаній квартирі. Згідно інформаційної довідки від 19.10.2021 року Першою київською державною нотаріальною конторою 25.10.2004 р. на підставі листа № 3-к від 24.03.1998 р. прокурора Московського району м. Києва був накладений арешт на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Заборона на відчуження вказаної квартири здійснена за зверненням дирекції школи - інтернату № 21 для дітей - сиріт та дітей, що залишились без батьківської опіки в інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , які станом на 24.03.1998 року були зареєстровані у вказаній квартирі, з метою недопущення її продажу, обміну чи приватизації без згоди опікунської ради. Позивач зазначає, що [PERSON] , [INFO] , зі своїми братами [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , отримали право на зайняття житлового приміщення, площею 18.3 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , на підставі ордеру від 05.10.2000 № 26861 серія Б, виданого Московською районною в м. Києві державною адміністрацією. Оскільки [PERSON] та [PERSON] з 2000 року втратили право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , позивач просить: - звільнити з-під арешту квартиру за адресою: [ADDRESS] , накладеного 25.10.2004 року Першою київською державною нотаріальною конторою на підставі листа від 24.03.1998 № 3-К Прокурора Московського району м. Києва , - виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис № 1409755 від 25.10.2004, внесений Першою київською державною нотаріальною конторою на підставі листа 24.03.1998 № 3-К Прокурора Московського району м. Києва про арешт квартири за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 10 березня 2022 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. (а.с. 40) Відповідачі відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подали. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Суд на підставі статті 280 ЦПК України ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Судом встановлено, що 02 жовтня 2000 року Московською районною в м. Києві державною адміністрацією позивачу [PERSON] на сім"ю з двох осіб (вона та її син [PERSON] ) був виданий ордер № 28855 серії Б на жиле приміщення, житловою площею 13,1 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 19) Також 02 жовтня 2000 року Московською районною в м. Києві державною адміністрацією [PERSON] був виданий ордер № 26854 серії Б на жиле приміщення, житловою площею 6,1 кв.м, у комунальній квартирі за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 20) Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , з 23 листопада 2000 р. (а.с. 6 зв., 9 зв.) З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 20 лютого 1992 року відділом РАГС Московського РВК в м. Києві. (а.с. 11) [INFO] у них народився син [PERSON] . Згідно інформаційної довідки від 19.10.2021 року Першою київською державною нотаріальною конторою 25.10.2004 р. на підставі листа № 3-к від 24.03.1998 р. прокурора Московського району м. Києва був накладений арешт на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Заборона на відчуження вказаної квартири здійснена за зверненням дирекції школи - інтернату № 21 для дітей - сиріт та дітей, що залишились без батьківської опіки в інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , які станом на 24.03.1998 року були зареєстровані у вказаній квартирі, з метою недопущення її продажу, обміну чи приватизації без згоди опікунської ради. (а.с. 13) Також з матеріалів справи вбачається, що 05.10.2000 року Московською районною в м. Києві державною адміністрацією [PERSON] з сім"єю з 4 осіб (вона, батько [PERSON] , брат [PERSON] та брат [PERSON] ) видано ордер № 26861 серії Б на право зайняття жилого приміщення, жилою площею 18,3 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 21) Звертаючись у суд з даним позовом, [PERSON] зазначає, що до 1998 року наймачами квартири [ADDRESS] була сім"я [PERSON] , у тому числі неповнолітні [PERSON] та [PERSON] , однак внаслідок проведених у 1999 р. ремонту та реконструкції першого під"їзду будинку [ADDRESS] та на підставі інвентаризації, виконаної 31.08.1999 року Київським бюро технічної інвентаризації нумерацію квартир у зазначеному будинку було змінено, а відповідно змінилися і їх наймачі. Зазначена квартира була отримана позивачем для проживання у встановленому законом порядку на підставі ордера у 2000 році, а отже накладений на вказану квартиру арешт, наймачами якої у 1998 році були [PERSON] й [PERSON] , які на даний час досягли повноліття та мають інше місце проживання, не має жодного відношення до вказаної квартири. Позивач має намір приватизувати вказану квартиру, однак через існування зазначеної заборони (арешту) [PERSON] та її сім"я позбавлені можливості реалізувати своє право на приватизацію та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Суд погоджується з доводами позивача та вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне. У відповідності до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Аналізуючи вищенаведені обставини в даний час дія арешту на належне позивачеві майно, порушує права позивача, як власника. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Бочан проти України» від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Таким чином, наявність безпідставно накладеного обтяження на нерухоме майно [PERSON] порушує її право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, що дає підстави для захисту її права шляхом задоволення позовних вимог. Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Аналогічне визначене статтею 321 ЦК України щодо непорушності права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі вищевикладеного суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved