Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-28 00:00:00

В травні 2017 р. ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулось до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 12 квітня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та [PERSON] був укладений договір про іпотечний кредит № 743-Ф. На підставі п. п. 1.1 п.1 зазначеного договору [PERSON] було отримано кредит в сумі 169700,00 доларів США строком до 09 квітня 2027 року. За користування кредитом було встановлено плату в розмірі 12% річних, які повинні сплачуватись згідно п.1.6, п. 1.5 Кредитного договору. 12.04.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено іпотечний договір №1Z/743-Ф, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І. за реєстровим №1925. Умовами вказаного договору іпотеки передбачено, що іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов`язання позичальника, що випливає з кредитного договору, передав в іпотеку, а іпотекодержатель (банк) прийняв в іпотеку в порядку і на умовах, визначених у цьому договорі, предмет іпотеки, який належить іпотекодавцю на праві власності. Предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно, а саме: - жилий будинок загальною площею 84,7 кв.м., житлову площу 45,1 кв.м. зі всіма невід`ємними його приналежностями, що розташований на земельній ділянці площею 527 кв.м. та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.11.2014р. по справі №336/5662/14 Банку відмовлено у зверненні стягнення на предмет іпотеки, а рішенням апеляційного суду Запорізької області від 26.02.2015р. рішення першої інстанції скасовано в частині відмови та звернуто стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеки», отже є підстава для виселення з житлового будинку всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Посилаючись на те, що [PERSON] та [PERSON] зареєструвалися в предметі іпотеки без погодження з Банком, а також у власності [PERSON] є квартира [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 19.10.2005 р. № 2493, Позивач вважає можливим виселити Відповідачів з будинку, що перебуває в іпотеці банку, з наданням постійного житла в квартирі, що перебуває у власності Іпотекодавця. Ухвалою суду від 22.06.2017 р. було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Від представника банку надійшла заява про зміну найменування банку із збереженням його організаційно-правової форми та ідентифікаційного коду юридичної особи, а саме 18.07.2019 тип публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» було змінено з публічного на приватне, у зв`язку з чим було змінено найменування банку на акціонерне товариство «Державний ощадний банк України». Відповідачем відзив на позов не подано. Ухвалою суду від 20.01.2022 р. підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву, за змістом якої просить розглянути справу за відсутності представника позивача, на задоволенні позовних вимог наполягає. Відповідачі та представник відповідача [PERSON] - адвокат Желтобрюхов В.В. в судове засідання не з`явилися без повідомлення причин неявки, судові повістки, направлені на зазначені ними адреси, повернуті до суду із позначкою про закінчення терміну зберігання та відсутність адресата, клопотань про відкладення розгляду справи з передбачених законом підстав від цих учасників справи не надійшло. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був належним чином повідомлені, причина неявки суду не відома. Відповідно до ч.1,ч.3 п.1 ст.223 ЦПК України,неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови,що його належним чином повідомлено про дату,час і місце судового засідання,не перешкоджає розгляду справи по суті. Неявка в судове засідання учасника справи(його представника)без поважних причин або без повідомлення причин неявки є підставою для розгляду справи за відсутності такого учасника справи. Як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Європейський суд з прав людини зазначив, що немає порушення права на доступ до правосуддя, якщо заявник не виявив належної зацікавленості у розгляді його справи, що, зокрема, свідчить про те, що він протягом тривалого часу не звертався до суду за інформацією щодо стану розгляду його заяви. Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Європейського суду з прав людини «Каракуця проти України». Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Враховуючи наведені положення, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність належно повідомлених учасників справи. З наведених підстав справа розглянута судом за відсутності відповідачів та його представника. Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку,що позов не підлягає задоволенню. Як вбачається з матеріалів справи, 12 квітня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та [PERSON] був укладений договір про іпотечний кредит № 743-Ф, відповідно до якого, остання отримала кредит в сумі 169 700, 00 дол. США зі сплатою 12% річних за користування кредитом строком до 09 квітня 2027 року. В якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 12.04.2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений іпотечний договір № 1Z/743-Ф, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І. за реєстровим №1925. У зв`язку з виникненням заборгованості у позичальника, Банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 26.02.2015 року у справі № 336/5662/14-ц скасовано Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.11.2014 року в частині відмови в позові та ухвалено нове рішення, звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 1Z/743-Ф від 12.04.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І. за реєстровим №1925 на жилий будинок глинобитний обкладений цеглою (літА), гараж (літ.Д), сарай (літ.Ж), сарай (літ.З), сарай (літ.Р), сарай (літ.С), сарай (літ.В), сарай (літ.Е).сарай(літ.М), сарай (літ.Н), вбиральня (літ.Г), навіс (літ.П), навіс (літ.О), навіс (літ.К), душ (літ.Л), водопровід (з), паркан (4), ворота (5), паркан (6), замощення (І), сходи (7), загальною площею 84,7 кв.м, житловою площею 45,1 кв.м зі всіма невід`ємними приналежностями, що розташований на земельній ділянці площею 527 кв.м. та знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] у відповідності з рішенням місцевого суду Шевченківського району м.Запоріжжя від 07 грудня 2004 року по справі №2-5401/04, для погашення боргових зобов`язань перед Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі Територіального відокремленого безбалансового відділення № 10007/0325 філії - Запорізького обласного управління АТ «Ощадбанк». Визначено спосіб реалізації предмету іпотеки - шляхом застосування процедури продажу предмета іпотеки, встановленої ст. 38 Закону України "Про іпотеку", а саме: укладення ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі територіально відокремленого безбалансового відділення № 10007/0325 філії - Запорізьке обласне управління AT "Ощадбанк" договорів купівлі - продажу з будь-якою особою-покупцем. Відповідно до довідки голови квартального комітету №124 від 22.03.2007 р. (на час укладання іпотечного договору) у будинку, який був переданий в іпотеку Банку, були зареєстровані [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] .. Відповідно до інформації наданої з Департаменту реєстраційних послуг за адресою: [ADDRESS] зареєстровані відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про що свідчить довідка від 13.02.2017р. за №04-06/3/2596. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно [PERSON] є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 07.12.2004 по справі №2-5401/04. За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону України «Про іпотеку». Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ч. 2 ст. 39 цього Закону, одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутися з таким позовом окремо. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, в частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення ч. 2 ст. 39 та/або ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР. До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц . Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону №898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Так зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 06 листопада 2019 року у справі № 761/22755/18 (провадження № 61-13955св19). Крім того вищезазначене узгоджується з правовими висновками, наведеним у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі №6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі №6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі №6-1892цс15 та постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц, які згідно зі ст. 263 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні відповідних норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Тлумачення ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, з урахуванням змісту ст. 379, свідчить, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного житлового приміщення не допускається. Судом встановлено, що предмет іпотеки - житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] був придбаний не за рахунок кредитних коштів. [PERSON] було отримано кредит в сумі 169700,00 доларів США за договором про іпотечний кредит №743-Ф для придбання квартири за договором купівлі-продажу від 12.04.2007 року, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Звернувшись до суду з вимогою про виселення відповідачів з домоволодіння, на яке було звернено стягнення як на предмет іпотеки, позивач зазначив інше жилого приміщення, яке необхідно надати відповідачам для постійного проживання, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] . Однак, відповідно до наданої Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна 280353495 від 21.10.2021, квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер:1992, виданого 12.10.2021 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бєлоусовою В.О. Отже, встановивши, що предмет іпотеки - домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , було набуте іпотекодавцем не за рахунок кредитних коштів, а іншого жилого приміщення, яке необхідно надати відповідачам для постійного проживання судом не встановлено, суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 761/22755/18 зроблено висновок, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна зазначити, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа має право сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Крім того, як було зазначено вище, у спірному домоволодінні зареєстрована та проживає малолітня дитина [PERSON] , [INFO] . Малолітня дитина мешкає у спірному будинку з народження і має істотний зв`язок із житлом. Для дитини цей будинок є звичайним середовищем, де є все необхідне для її гармонійного розвитку, виховання та проживання. Таким чином, виселення суперечить правам та інтересам малолітньої дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини, порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження її права на житло. Право на свободу пересування і вибір місця проживання як невід`ємне право кожної людини закріплено Загальною декларацією прав людини 1948 року (п.1 ст.13), Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року (ст.12), Протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст.2). Згідно з Конституцією кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.1 ст.33). У ч.1 ст.3 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Враховуючи положення Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», Сімейного Кодексу України та Закону України «Про охорону дитинства», можна зробити висновок, що чинне законодавство України вимагає здійснення контролю за збереженням житлових та майнових прав дітей, забороняє зменшення житлової площі або погіршення умов проживання дітей. Кожній дитині гарантується захист гідності та найкраще забезпечення її інтересів. Відповідно до преамбули Закону України «Про охорону дитинства» охорона дитинства в Україні визначається як загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні, встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. З урахуванням викладеного, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, приходить до висновку, що позов про виселення відповідачів з предмету іпотеки, задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою в позові судові витрати позивачу не відшкодовуються. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed