Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-24 00:00:00

У грудні 2020 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів, у якому просив виділити частки із спільного майна подружжя та звернути стягнення на майно. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що ТОВ «ФК «Геліос» є кредитором [PERSON] на загальну суму 45\~398\~157,83 грн., яка може бути погашена за рахунок звернення стягнення на частку спільного сумісного майна останнього, набутого у шлюбі із [PERSON] . Адже за час перебування у зареєстрованому шлюбі, за відповідачкою [PERSON] зареєстровано право власності на ряд об`єктів нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя в силу положень ЦК України та СК України. У зв`язку із очевидною недостатністю майна [PERSON] для погашення заборгованості перед ТОВ «ФК «Геліос» на загальну суму 45\~398\~157,83 грн., очевидний факт ігнорування Боржником вимог виконавця, а також вчинення заходів із приховування майна та коштів, на які можна було звернути стягнення, існують підстави для виділення часток [PERSON] із нерухомого майна, яке є його спільною сумісною власністю із [PERSON] , та звернення стягнення на них шляхом продажу з публічних торгів за ринковою вартістю, визначеною у ході виконавчого провадження на етапі підготування нерухомого майна до продажу. \~15.01.2021 року на адресу суду надійшла позовна заява позивача до відповідачів, в якій представник позивача просив визнати договори дарування недійсними, застосувати наслідки їхньої недійсності, скасувати рішень державних реєстраторів та відповідних записів. В обґрунтування вказаних вимог зазначено, що позивачем у грудні 2020 року подано позовну заяву про виділ часток із спільного майна та звернення стягнення на майно, позовні вимоги за якою полягали в виділенні Ѕ частки кожного із об`єктів нерухомого майна та звернення стягнення на Ѕ частку кожного із об`єктів нерухомого майна, яке належить [PERSON] , в рахунок погашення його боргу перед позивачем, стягнутим за виконавчим листом. Однак, вже через три дні, з моменту подання позивачем вищезазначеної позовної заяви, між відповідачем-2 та боржником, як законним представником (батьком) [PERSON] , укладено договори дарування, за якими відповідач-2 подарила обдаровуваному (сину) всі об`єкти нерухомого майна. Вважає, що вищезазначені Договори дарування є фіктивними правочинами та підлягають визнанню недійсними з моменту їх укладення.\~Відповідач-2 та Боржник, від імені Обдаровуваного, уклали між собою Договори дарування з очевидно недобросовісною метою та зловживаючи правами стосовно Позивача, як кредитора та стягувача у виконавчому провадженні, оскільки укладені Договори дарування порушують майнові інтереси Позивача і направлені на недопущення звернення стягнення на майно Боржника, яким він спільно володіє із Відповідачем-2, як другим із подружжя. Вважає Договори дарування фраудаторними правочинами, як правочини, що вчинені між Відповідачем-2 та Боржником, в інтересах їх сина (Обдаровуваного) на шкоду Позивачу. Фактичний статус володіння та користування подарованими об`єктами Нерухомого майна не змінився, майно залишилось в сім`ї подружжя [PERSON] . 16.02.2021 року ухвалами судді прийнято позовні заяви, відкрито провадження у справах та призначено підготовчі судові засідання. 11.03.2021 року на адресу суду надійшли пояснення від третьої особи приватного виконавця Д`яченка Є.С., в яких останній просив позови задовольнити. 16.03.2021 року на адресу суду надійшли відзиви від представника відповідачки [PERSON] [PERSON] , в яких він зазначив, що сума стягнення не відповідає фактичному залишку несплаченої суми по рішенню суду. Доводи позивача про те, що у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого можна повернути суму боргу, не обгрунтовані в достатній мірі, Позивач не довів, що боржником [PERSON] вчиняються умисні дії щодо відчуження свого майна, та має місце ухилення від виконання рішення суду. Майно, на яке позивач намагається звернути стягнення, є особистою приватною власністю [PERSON] , яка не повинна відповідати за борговими зобов`язаннями [PERSON] , які виникли до шлюбу. І з цієї ж підстави [PERSON] мала повне право розпорядитися належним їй на праві власності нерухомим майном шляхом укладення договорів дарування на користь малолітнього сина [PERSON] 16.03.2021 року ухвалою суду позови Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Геліос» до [PERSON] , [PERSON] , малолітнього [PERSON] , в інтересах якого як законний представник діє [PERSON] , треті особи без самостійних вимог приватний виконавець\~виконавчого округу м. Києва Д`яченко Євгенія Станіславович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С. П., Служба у справах дітей Козинської селищної ради Обухівського району Київської області про виділення частки із спільного майна подружжя та звернення стягнення на майно та про визнання договорів дарування недійсними, застосування наслідків їхньої недійсності, скасування рішень державних реєстраторів та відповідних записів, об`єднано в одне провадження. В подальшому 14.02.2022 року представником відповідачки [PERSON] [PERSON] також подані заперечення проти позову, які звелися до наступного. Спірне нерухоме майно, яке було відчужене [PERSON] на користь їхнього спільного із [PERSON] сина [PERSON] є особистою приватною власністю відповідачки, що доводиться долученими до цивільної справи доказами. В зв`язку із чим у позивача немає підстав для визнання спірних договорів дарування недійсними з підстав їхньої фраудаторності. По-друге, правом звернутися до суду із вимогою про звернення стягнення на частку боржника, якщо він володіє майном з іншими особами, належить відповідно до ч. 6 ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження» виключно виконавцю за відповідним поданням. Окрім цього, представник відповідачки із посиланням на правові позиції Верховного Суду (а. с. 122, том 4) вважає, що позивач не дотримався процедури, встановленої ст. 366 ЦК України, та передчасно звернувся до суду із вказаним позовом, не запропонувавши боржникові, тобто [PERSON] продати свою частку, і не отримавши від [PERSON] , як співвласниці спірного майна, відмови від придбання частки [PERSON] . Окрім цього, на думку представника відповідачки позивач не довів факт недостатності майна у [PERSON] , на яке може бути звернене стягнення. 23.07.2021 року протокольною ухвалою суду залучено до участі у справі третю особу без самостійних вимог Службу у справах дітей та сім`ї Обухівської районної державної адміністрації Київської області 08.10.2021 року на адресу суду надійшли пояснення представника третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Обухівської районної державної адміністрації Київської області, в яких зазначено, що вони ніяким чином не впливатимуть на розгляд справи по суті і на права та обов`язки дітей, оскільки у позовній заяві не йде мова про майно дітей. 18.10.2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. 04.11.2021 року ухвалою суду залучено у якості третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача Службу у справах дітей Козинської селищної ради. 11.11.2021 року на адресу суду надійшли пояснення представниці третьої особи Служби у справах дітей Козинської селищної ради, в яких зазначено, що вчинення будь-яких правочинів ТОВ «ФК «Геліос» щодо нерухомого майна, право власності на яке, або право користування яким, має малолітній [PERSON] , [INFO] , неприпустимо, оскільки призведе до фактичного зменшення або обмеження прав та інтересів малолітньої дитини. У зв`язку із чим, просила відмовити у позовних вимогах. У судовому засіданні представниця позивача підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні\~ щодо позовних вимог заперечив, просив відмовити повністю. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.05.2013 року у справі №2-2725/2011 (далі «Рішення») задоволено позов ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «Кредитпромбанк» до [PERSON] (далі «Боржник», « [PERSON] ») і ВІДКРИТОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АГРОМАШ» про стягнення заборгованості за Кредитним договором №08/29/06/КЛТ від 18.08.2006 року та Договором поруки №08/29/П03/06-ПЛТ від 18.08.2006 року, стягнуто з Боржника та ВАТ «Агромаш», як солідарних боржників, на користь ПАТ «Кредитпромбанк» 45 411 984,35 грн. (сорок п`ять мільйонів чотириста одинадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят чотири гривні тридцять п`ять копійок). На виконання зазначеного Рішення Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист №2-2725/2011 від 13.11.2013 року (надалі «Виконавчий лист») про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Кредитпромбанк» заборгованості у розмірі 45\~411\~984,35 грн. На примусове виконання Виконавчого листа, 30.12.2020 року Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було відкрито виконавче провадження №41386995. У зв`язку з відступленням прав вимоги за кредитним договором та договором поруки від ПАТ «Кредитпромбанк» до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ДЕЛЬТА БАНК», ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06.06.2016 року по справі №2-2725/2011 замінено особу стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ «Кредитпромбанк» на ПАТ «Дельта банк». В подальшому, у зв`язку з відступленням прав вимоги за кредитним договором та договором поруки від ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ГЕЛІОС» (далі «Позивач» та/або «ТОВ «ФК «Геліос»), ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14.08.2020 року у справі №2-2725/2011 замінено особу стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ «Дельта банк» на ТОВ «ФК «Геліос». Постановою старшого державного виконавця ВПВР ДДВС МЮУ Сіренко С.В. від 28.09.2020 року у виконавчому провадженні №41386995 Виконавчий лист повернуто Позивачу, за його заявою, із відміткою про залишок заборгованості за виконавчим документом у розмірі 45\~398\~157,83 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22.10.2020 року у справі №2-2725/2011 задоволено заяву Позивача та замінено особу стягувача у виконавчому листі №2-2725/2011 від 13.11.2013 року, виданому Дніпровським районним судом м. Києва з ПАТ «Дельта банк» на його процесуального правонаступника ТОВ «ФК «Геліос», як стягувача у виконавчому листі. Постановою Приватного виконавця Виконавчого округу міста Києва Д`яченко Євгенія Станіславовича від 11.11.2020 року відкрито виконавче провадження за №63571975 з примусового виконання Виконавчого листа про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Геліос» залишку заборгованості в сумі 45\~398\~157,83 грн. Підсумовуючи, ТОВ «ФК «Геліос» є кредитором [PERSON] на загальну суму 45\~398\~157,83 грн. Рішення суду залишається невиконаним боржником майже в повному обсязі, а саме в частині 45 398\~157,83 грн. З матеріалів виконавчого провадження №63571975 вбачається, що 20.12.2013 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (надалі «Відповідач-2», « [PERSON] »). Як вбачається з тих же матеріалів виконавчого провадження №63571975, [INFO] в шлюбі народився син [PERSON] , що також підтверджується й застереженнями в договорах дарування, дійсність яких оспорюється позивачем у даній позовній заяві. Як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в період перебування у шлюбі із [PERSON] , за [PERSON] зареєстровано право власності на ряд об`єктів нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, у тому числі: - Земельна ділянка загальною площею 0,149 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер 3223186802:10:004:0035, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1695331532000). - Земельна ділянка загальною площею 0,1944 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер 3223186802:10:004:0036, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1513028832231). - Земельна ділянка загальною площею 0,1475 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер: 3223186802:10:004:0037, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 30190732231). - Житловий будинок загальною площею 79,2 кв.м, житловою площею 50,7 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1538870432231), який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером: 3223186802:10:004:0037. - Житловий будинок загальною площею 370,1 кв.м, житловою площею 88,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1513019832231). Власність на всі вищезазначені об`єкти нерухомого майна зареєстровано за відповідачем-2 [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу (копії додаються). Всі договори купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна укладені відповідачем-2, як покупцем, за наявності нотаріально посвідченої згоди [PERSON] , як другої особи із подружжя. Щодо підстав для визнання спірних договорів дарування недійсними. Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України). Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з частинами 1, 2 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. \~Як вбачається з матеріалів справи, договори дарування укладені 21.12.2021 року, вже після того, як позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про виділ часток із спільного майна та звернення стягнення на майно. Очевидним є факт того, що правочин з дарування подружжям [PERSON] об`єктів нерухомості сину є лише одним із ряду свідомих та умисних заходів приватно-правового інструментарію, вжитими подружжям з метою ухилення чи повного унеможливлення виконання Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23.05.2013 по справі №2-2725/2011 про стягнення заборгованості з [PERSON] . Договори дарування є фраудаторними правочинами, як правочини, що вчинені між відповідачем-2 та боржником, в інтересах їх сина (обдаровуваного) на шкоду позивачу. Фактичний статус володіння та користування подарованими об`єктами нерухомого майна не змінився, майно залишилось в сім`ї подружжя [PERSON] . Частиною 4 статті 9 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що укладення протягом строку, зазначеного в частині третій цієї статті, правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Вищезазначені Договори дарування укладені між відповідачем-2 та боржником за офіційної нотаріально оформленої згоди того ж боржника, як другого з подружжя (пункти 8 в договорах дарування земельних ділянок та пункти 6 в договорах дарування житлових будинків). Така згода надана [PERSON] та підтверджується заявою, підпис на якій засвідчено [PERSON] , приватним нотаріусом Київського нотаріального округ 21 грудня 2020 року за реєстровим №4402. Вищезазначене майно набуто [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, а тому майно має статус спільного сумісного та відповідно потребує погодження другого з подружжя на вчинення правочинів. За загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є\~ майно, набуте під час шлюбу. Таким чином, [PERSON] надав згоду дружині [PERSON] на відчуження спільного сумісного майна\~ на користь сина [PERSON] , в інтересах якого і діяв з метою ухилення від виконання рішення суду про стягнення заборгованості та уникнення звернення стягнення Позивачем, як стягувачем у виконавчому провадженні на частину майна, яким боржник володіє спільно із дружиною (відповідачем-2). \~Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.» У постанові від 07.10.2020 року по справі №755/17944/18 Верховним Судом наголошено, що: «Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника». Таким чином, сукупність доведених позивачем обставин, таких як момент укладення оскаржуваних договорів, що відбувся в межах відкритого виконавчого провадження, після звернення позивача із позовом та заявами про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно; особа контрагенту за договором, який виступив член сім`ї; безоплатність договору; свідчить про очевидну фраудаторність договорів дарування, що мають наслідком визнання їх недійсними. Щодо необхідності застосування наслідків недійсності договорів дарування. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Це означає, що його вчинення не є підставою набуття тих прав та обов`язків, на що спрямовано правочин, зокрема, особа не стає власником майна, переданого їй за правочином, визнаним недійсним. Статтею 236 ЦК України імперативно встановлено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. В постанові від 26.09.2018 р. по справі № 306/2659/16-ц Верховним Судом наголошено, що ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права позивача, бути адекватним наявним обставинам та виключати необхідність подальшого звернення особи до суду за захистом порушених прав. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~ (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому\~\~ підпунктом "а"\~\~ пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому\~\~ підпунктом "а"\~\~ пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Правовими наслідками, які підлягають застосуванню у даній справі є скасування судом рішень державного реєстратора про реєстрацію права власності обдарованого на нерухоме майно із одночасним визнанням правочинів недійсними і не потребують скасування записів державного реєстратора про відповідні реєстраційні дії. На думку суду такий спосіб захисту є достатнім для захисту порушених прав позивача. Суд переходить до оцінки аргументів сторони відповідачів, наданих в рамках позовних вимог про виділ часток із спільного майна подружжя та звернення стягнення на майно, і стосувалися наявності в [PERSON] права особистої приватної власності на об`єкти нерухомого майна предметів цього спору. Як вже зазначалося вище 21.12.2021 року, між відповідачем-2 та боржником, як законним представником (батьком) [PERSON] , укладено договори дарування, за якими відповідач-2 подарила обдаровуваному (сину) всі зазначені вище об`єкти нерухомого майна, що підтверджується копіями відповідних договорів. \~У відповідності до ч. 1. ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом У відповідності до ч. 1 та 2 ст. 60 Сімейного кодексу України СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У відповідності до ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 60 Сімейного кодексу України\~законодавцем закріплено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя, що полягає у рівності часток чоловіка і дружини. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі\~статтею 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Таким чином, із аналізу вищевказаних норм вбачається, що презумція спільності майна подружжя може бути спростована позивачем в судовому порядку. В межах даної цивільної справи суд, виходячи із предмету спору, не має права надавати оцінку доказам, наданих відповідачкою задля спростування презумції спільності майна подружжя. Питання визначення майна особистою приватною власністю [PERSON] не є предметом спору в даній цивільній справі. Окремого судового рішення, яким би за [PERSON] було визнано право особистою приватної власності на спірне нерухоме майно, яке вона відчужила на користь дитини, суду не надано. Таким чином, відповідачами не надано та в матеріалах справи відсутні належні, допустимі на спростування презумпції спільності права власності на об`єкти нерухомості, що є предметом спору у даній справі. З огляду на зазначені вище положення ЦК України та СК України, враховуючи факт перебування [PERSON] у шлюбі із [PERSON] , починаючи з 20.12.2013 року, зареєстроване за [PERSON] за час шлюбу, нерухоме майно є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , яким останні володіють, користуються і розпоряджаються у рівних частках, доки не буде доведено інше у встановленому законом порядку. Що стосується права позивача про звернення до суду із позовом про виділ часток із спільного майна подружжя та звернення стягнення на майно, яке заперечується відповідачами. У відповідності до ч. 1 ст. 371 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом. Згідно ч. 2 ст. 371 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 ЦК України. Як зазначалося вище, суд прийшов до переконання, що спірне нерухоме майно перебуває у спільній сумісній власності відповідачів [PERSON] та [PERSON] , як придбане під час зареєстрованого шлюбу. Відповідно до\~ст.\~366\~ЦК України,\~до якої\~відсилає ст.\~371\~ЦК України,\~кредитор співвласника\~майна,\~що є\~у спільній\~частковій власності,\~у разі\~недостатності у\~нього іншого\~майна,\~на яке\~може бути\~звернене стягнення,\~може пред`явити\~позов про\~виділ частки\~із спільного\~майна в\~натурі для\~звернення стягнення\~на неї. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом. Позивачем в судовому засіданні доведено шляхом надання документів письмових доказів, що приватним виконавцем вжита низка заходів для відшукування майна боржника [PERSON] , зокрема у вигляді грошових коштів, проте вказані заходи не дали будь-якого позитивного результату. На інше майно боржника, яке перебуває у його особистій приватній власності, в тому числі нерухоме, накладені арешти за зверненнями інших кредиторів і наразі звернення стягнення на них не уявляється можливим. В зв`язку із чим суд вважає доводи відповідача [PERSON] про наявність в нього іншого майна, на яке не розповсюджується режим спільної сумісної власності, і на яке може бути звернене стягнення безпідставними та такими, що ґрунтуються виключно на припущеннях. Таким чином, позивач на законних підставах скористався своїм правом звернутися до суду із відповідним позовом про виділ частки із спільного майна, враховуючи заперечення іншого співвласника майна боржника [PERSON] . Далі ч.\~2\~та ч.\~3\~ст.\~366\~ЦК України\~визначає,\~що у\~разі неможливості\~виділу в\~натурі частки\~із спільного\~майна або\~заперечення інших\~співвласників проти\~такого виділу\~кредитор має\~право вимагати\~продажу боржником\~своєї частки\~у праві\~спільної часткової\~власності з\~направленням суми\~виторгу на\~погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку. Тобто, вказана норма пов`язує виникнення у кредитора права вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності (або спільної сумісної, оскільки ст. 371 відсилає до ст. 366 ЦК України) шляхом продажу з публічних торгів за наявності однієї із двох альтернативних умов. І позивач в якості умови для виникнення в нього такого права зазначає, як того вимагає ч. 2 та ч. 3 ст. 366 ЦК України, заперечення [PERSON] проти такого виділу, як співвласниці, і як наслідок відмову боржника [PERSON] від продажу своєї частки. Представник відповідачки [PERSON] в своїх запереченнях проти позову використовує в якості аргументу саме конструкцію ч. 2 та ч. 3 ст. 366 ЦК України і вважає, що позивач в порушення вказаних норм закону попередньо, до звернення до суду не запропонував відповідачеві [PERSON] здійснити добровільний продаж його частки на користь позивача, не отримав відмову [PERSON] у виділу часток та придбанні частки боржника. Проте суд не погоджується із такою позицією представника відповідачки [PERSON] з огляду на наступне. Ч. 2 та ч. 3 ст. 366 ЦК України, не встановлює конкретної процедури отримання згоди боржника на продаж його частки так і не передбачає чітких вимог до порядку отримання згоди співвласників на виділ частки боржника із наступним придбанням цієї частки. В зв`язку із чим, суд не вважає доречним вдаватися до формалізму в доказуванні дотримання цієї процедури, яка не зазнала чіткого визначення в законодавстві, і йде шляхом з`ясування позиції відповідачів з цього питання під час судового розгляду. В свою чергу, якщо аналізувати позицію відповідачів [PERSON] та [PERSON] , яка висвітлена в повній мірі в процесуальних документах у вигляді відзивів на позовну заяву, додаткових поясненнях, стає зрозумілим, що [PERSON] і [PERSON] наполягають, що спірне нерухоме майно є особистою приватною власністю [PERSON] , що, в свою чергу, нівелює будь-яку можливість виділити частку іншій особі або згодитися на продаж цієї частки, навіть із наступним пріоритетним правом придбання. Позиції [PERSON] та [PERSON] з цього питання були протягом розгляду справи узгоджені і не суперечили одна одній. Таким чином, відповідачі вдаються до суперечливої поведінки під час обстоювання своїх інтересів, так з одного боку вони наполягають, що спірне нерухоме майно є особистою приватною власністю [PERSON] , тому вона має законне право на його відчуження та з цієї ж підстави заперечують право позивача на звернення стягнення на частку боржника [PERSON] . З іншого боку відповідачі посилаються на недотримання позивачем процедури отримання згоди від боржника [PERSON] на продаж його частки та співвласниці [PERSON] на виділ частки та пріоритетного її придбання, тим самим, використовуючи вже конструкції режиму спільної сумісної власності подружжя. В зв`язку із чим суд приходить до висновку, що існують умови, передбачені ч. ч. 3 ст. 366 ЦК України для звернення позивача із позовом про виділ часток та звернення стягнення на майно. Суд також ознайомився із правовими позиціями Верховного Суду, на які посилається представник відповідачки [PERSON] в обґрунтування своїх заперечень проти позову (а. с. 127, том 4) і приходить до висновку про неможливість їх застосування до даних правовідносин в зв`язку із наявністю суттєвої відмінності, яка відрізняє вказані справи від даної. У всіх цивільних справах, зазначених представником відповідачки, частки в спірному нерухомому майні були виділені із визначенням їхнього розміру, зокрема частка боржника, і співвласниками не оспорювався режим спільної часткової власності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судовий збір, який підлягає стягненню із відповідачів на користь позивача, пропорційно до задоволених позовних вимог. Так судовий збір, сплачений позивачем за позовні вимоги про визнання договорів дарування недійсними із похідними вимогами, складає 22\~700 грн. і підлягає розподілу між трьома відповідачами рівними частинами, тобто по 7566,66 грн. із [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Судовий збір в розмірі 23\~657. 00 грн., сплачений за позовними вимогами про виділ часток та звернення на них стягнення, підлягає розподілу рівними частинами між двома відповідачами [PERSON] та [PERSON] та дорівнює 11828,5 грн. з кожного.

Outcome: partial