Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-27 00:00:00

15 липня 2021 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 10 вересня 2007 року між позивачем, як кредитодавцем, та відповідачем [PERSON] , як позичальником, було укладено кредитний договір №2007-176, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 25000 доларів США, зобов`язавшись його повернути в порядку та строки, встановлені договором. В забезпечення виконання позичальником своїх кредитних зобов`язань в повному обсязі між позивачем, як кредитором, та відповідачами [PERSON] , [PERSON] , як поручителями, 10 вересня 2007 року були укладені два договори поруки №2007/176 та №2007/176-1 відповідно. 23 листопада 2012 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави за вказаним кредитним договором, за наслідками чого 15 січня 2013 року судом ухвалено рішення про задоволення позовних вимог, яке не припиняє договірних правовідносин сторін. За таких обставин, посилаючись на наявність заборгованості за тілом кредиту в розмірі 13597,09 доларів США, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів нараховані за період з 24 листопада 2012 року (дата після подання позову до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська) до 05 квітня 2021 року на підставі ст.625 ЦК України 3% річних на вказаний борг за тілом кредиту в розмір 3411,82 доларів США, що складає 95360,37 гривень, а також покласти на відповідачів судові витрати по справі. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2021 року матеріали позовної заяви передано за підсудністю на розгляд до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.\~Дніпропетровська. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, наполягав на задоволенні позову в повному обсязі з викладених у ньому підстав Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив в судове засідання свого представника, яка в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог відносно свого довірителя заперечувала в повному обсязі, надала до суду письмові пояснення, в яких послалась на відсутність доказів невиконання позичальником свого договірного кредитного зобов`язання, а також рішення суду про звернення стягнення на предмет застави. Послалась представник відповідач і на сплив строку дії договорів поруки, зазначає про ігнорування позивачем спливу строку позовної давності, однак не заявляє про необхідність застосування судом строку позовної давності до позовних вимог, пред`явлених саме її довірителю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник вказаного відповідача в останнє судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в ході розгляду справи проти задоволення позовних вимог, пред`явлених відносно його довірителя, заперечував в повному обсязі. Також представником відповідача [PERSON] подано до суду відзив, в якому представник просив відмовити у задоволенні позову стосовно позовних вимог до зазначеного відповідача, мотивуючи свою правову позицію не доведенням наявності та розміру боргу позичальника за кредитним договором №2007-176 від 10 вересня 2007 року, припиненням договору поруки на підставі ст.559 ч.4 ЦК України через сплив строку пред`явлення вимог до поручителя, а також спливом строків позовної давності. Представником позивача, в свою чергу, подано відповідь на вищевказаний відзив, у якій представник позивача посилається на подання суду доказів дійсності та розміру заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет застави, однак недостатність отриманої суми від реалізації предмета застави, що зумовило існування непогашеного тіла кредиту в розмір 13597,09 доларів США та права позивача нараховувати на нього передбачені ст.625 ч.2 ЦК України 3% річних. Заперечив представник позивача і припинення договорів поруки на підставі ст.559 ЦК України, оскільки в останніх сторонами обумовлено, що такі договори діють до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. Послався представник позивач і на те, що договорами поруки визначено збільшений до 5 років строк позовної давності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, правом на подання відзиву не скористався. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України провести судове засідання та здійснити розгляд цивільної справи по суті за наведеної явки учасників справи. Вислухавши представників сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 10 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», як кредитодавцем, правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] , як позичальником, було укладено кредитний договір №2007-176, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 25000 доларів США, зобов`язавшись повернути кредит щомісячними платежами згідно графіку погашення кредиту, процентів та винагороди, але не пізніше 10 вересня 2012 року, сплативши 17% річних за користування кредитом, а також інші обов`язкові платежі. Договором визначено строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки тривалістю у п`ять років (п.6.7). Викладені обставини підтверджуються копією кредитного договору з додатком, а також копіями квитанцій. З метою забезпечення виконання відповідачем [PERSON] взятих на себе договірних кредитних зобов`язань між ПАТ КБ «ПриватБанк», як кредитодавцем, правонаступником якого є позивач, та відповідачами [PERSON] , [PERSON] , як поручителями, 10 вересня 2007 року було укладено договори поруки №2007/176 та №2007/176-1 відповідно. За умовами таких договорів поручителі кожен самостійно зобов`язались перед кредитодавцем відповідати солідарно та в повному обсязі із позичальником за невиконання останнім взятих на себе договірних зобов`язань за кредитним договором №2007-176 від 10 вересня 2007 року. Пунктами 11, 12 вказаних договорів поруки визначено, що ці договори вступають в силу з моменту їх підписання сторонами та діють до повного виконання зобов`язань за кредитним договором, а строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду про захист свого порушеного права або законного інтересу за цими договорами встановлено тривалістю у п`ять років. Викладені обставини підтверджуються копіями означених договорів поруки. Також 10 вересня 2007 року між кредитодавцем та відповідачем [PERSON] , як заставодавцем, укладено договір застави рухомого майна №2007-176, предметом застави за яким став належний вказаному відповідачу автомобіль марки MERCEDEZ-BENZ, типу Т3: автобус-D, 2003 року випуску, шасі № [NUMBER] , реєстраційний № [NUMBER] . Дані обставини встановлені судом на підставі ст.82 ч.5 ЦПК України зі змісту заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2013 року по цивільній справі №0418/7852/2012 (провадження №2/0203/822/2013). 23 листопада 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави. За наслідками розгляду по суті цивільної справи №0418/7852/2012 (провадження №2/0203/822/2013) за вказаним позовом зазначеним судом 15 січня 2013 року ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги задоволено частково та вирішено з огляду на ухвалене в подальшому додаткове заочне рішення від 21 березня 2013 року звернути стягнення на предмет застави, а саме на автомобіль марки MERCEDEZ-BENZ, типу Т3: автобус-D, 2003 року випуску, шасі № [NUMBER] , реєстраційний № [NUMBER] , який належить на праві власності [PERSON] (ІПН [NUMBER] ), у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором №2007-176 від 10 вересня 2007 року в розмірі 183181, 94 гривень, яка складається із заборгованості за кредитом 108893,71 гривень, заборгованості за відсотками 51046,67 гривень та пені 23241,55 гривень, шляхом реалізації предмета застави через публічні торги із встановленням початкової ціни на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Викладені обставини підтверджуються копією заочного рішення суду, копією позову, а також відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, які суд використовує в порядку та на підставі ст.ст.2-6 Закону України «Про доступ до судових рішень». Постановою державного виконавця від 15 липня 2014 року за заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» останньому, як стягувачу, було повернуто без виконання виконавчий лист суду, виданий на вищевказане заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2012 року. Також судом встановлено, що 31 липня 2014 року в рахунок погашення кредитної заборгованості за кредитним договором №2007-176 від 10 вересня 2007 року на відповідний банківський рахунок від позичальника [PERSON] надійшли кошти в розмірі 1157,29 доларів США, однак останніх виявилось не достатньо для повного погашення кредитної заборгованості, в зв`язку із чим неповернутою залишилась сума боргу за тілом кредиту в розмірі 13597,09 доларів США. Саме на вказану суму боргу позивачем нарахованого за період з 24 листопада 2012 року (дата після подання позову до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська) до 05 квітня 2021 року на підставі ст.625 ЦК України 3% річних, розмір яких склав 3411,82 доларів США, що станом на 05 квітня 2021 року за курсом НБУ становить 95360,37 гривень. Останню суму коштів позивач і просить солідарно стягнути відповідачів по справі. Викладені обставини підтверджуються копією розрахунку заборгованості, довідкою про курс валют, копією постанови державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачеві, а також випискою про рух коштів по рахунку відповідача [PERSON] . Дана виписка має статус первинного документа, що підтверджується Переліком типових документів, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року №578/5, а також є належним доказом отримання та користування відповідачем кредитними коштами, у ній зазначені всі операції з часу активації кредитної картки зі зняття грошових коштів, погашення заборгованості, яка відповідачем не спростована, що підтверджується і змістом п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75. 11 червня 2021 року позивачем були направлені на адреси відповідачів письмові повідомлення із вимогою здійснити погашення існуючої заборгованості за кредитним договором №2007-176 від 10 вересня 2007 року, що залишилось без відповіді та виконання з боку відповідачів. Дані обставини підтверджуються копіями означених письмових повідомлень та поштової документації про їх направлення. Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім як зазначених договорів та заочного рішення суду, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про заставу», Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.509\~ЦК України\~зобов`язанням\~є правовідношення,\~в якому\~одна сторона\~(боржник)\~зобов`язана\~вчинити на\~користь другої\~сторони (кредитора)\~певну дію\~(передати\~майно,\~виконати роботу,\~надати послугу,\~сплатити гроші\~тощо)\~або утриматися\~від вчинення\~певної дії\~(негативне\~зобов`язання),\~а кредитор\~має право\~вимагати від\~боржника виконання\~його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. За змістом норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України), договір поруки (ст.553 ЦК України), договір застави (ст.574 ЦК України). Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1 ст.612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом ст.ст.546, 547, 572, 576 ЦК України, ст.ст.1, 4, 13 Закону України «Про заставу» виконання зобов`язання може забезпечуватись заставою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення. Нормою ст.589 ЦК України, ст.19 Закону України «Про заставу» визначено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Положеннями ст.590 ЦК України, ст.20 Закону України «Про заставу», ст.24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом норм ст.591 ЦК України, ст.24 Закону України «Про заставу» у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України. За змістом ст.ст.546, 547 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватись порукою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. Поручителем може бути одна або кілька осіб. Згідно ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ст.559 ч.4 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення між сторонами договорів поруки) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Нормами ст.ст.598, 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно положень ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм цивільного законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту відповідного правовідношення характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. Аналогічні наведеним вище за містом та правовими наслідками висновки суд вважає справедливими і відносно факту звернення кредитодавця до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави з огляду на положення ст.ст.591, 598, 599 ЦК України, ст.24 Закону України «Про заставу». Тобто, саме лише набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави (рухоме майно) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє кредитного договору чи відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. Разом з тим, після спливу строку кредитування внаслідок закінчення цього строку, визначеного у відповідному кредитному договорі, або внаслідок реалізації кредитодавцем свого права на дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитом в порядку ст.1050 ч.2 ЦК України (шляхом направлення позичальнику відповідної вимоги або шляхом подання відповідного позову до суду) припиняється право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за користування кредитом, а також неустойку. В таких правовідносинах права та інтереси кредитодавця забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, та підлягає застосуванню до всього періоду прострочення виконання грошового зобов`язання від дати спливу строку кредитування. Зазначена вище правова позиція суду підтверджується правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року по справі №310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року по справі №916/190/18, від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц, від 26 січня 2021 року по справі №522/1528/15-ц. Стосовно обставин спірних правовідносин сторін по даній цивільній справі, то в ході її розгляду встановлено, що між кредитодавцем, правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] 10 вересня 2007 року було укладено кредитний договір №2007-176, на забезпечення виконання вимог позичальника за яким в той же день між тими ж сторонами укладено договір застави рухомого майна №2007-176, а також між тим же кредитором та двома іншими відповідачами по справі було укладено два договори поруки №2007/176 та №2007/176-1. При цьому, повернення кредиту передбачено здійснювати щомісячними платежами, останній з яких мав бути здійснений не пізніше закінчення строку кредитування, останній день якого сплив ще 10 вересня 2012 року. Внаслідок невиконання позичальником свого зобов`язання з повного та своєчасного повернення отриманого кредиту кредитодавець після спливу строку кредитування звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до позичальника про звернення стягнення на предмет застави (рухоме майно автомобіль), отримав позитивне для себе заочне рішення суду, яке фактично виконано не було внаслідок повернення виконавчого листа суду державним виконавцем без виконання на вимогу самого стягувача. Таким чином, кредитодавець, а отже і позивач у даній цивільній справі, з 11 вересня 2012 року відповідно до чинних норм цивільного законодавства та усталеної практики суду касаційної інстанції набув право на нарахування на тіло кредиту передбачених ст.625 ч.2 ЦК України 3% річних, чим і скористався шляхом звернення до суду із даним позовом, в якому просив стягнути такий особливий різновид відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання за період з 24 листопада 2012 року (дата після спливу строку кредитування та після подання позову до Кіровського районного суду м.\~Дніпропетровська) до 05 квітня 2021 року (обрана позивачем самостійно кінцева дата періоду) в розмір 3411,82 доларів США, що складає 95360,37 гривень. При цьому, ухвалення Кіровським районним судом м. Дніпропетровська 15 січня 2013 року заочного рішення про звернення стягнення на предмет застави не припиняє правовідносин сторін за кредитним договором та договорами поруки, а отже не є перешкодою для подання до суду даного позову, який вирішується наразі. За таких обставин, з огляду на доведення перед судом розміру наявного боргу за тілом кредиту, а також правильність розрахунку 3% річних, позовні вимоги позивача у даній справі суд вважає правомірними, обґрунтованими, однак такими, що підлягають задоволенню частково шляхом стягнення частини нарахованих позивачем 3% річних в розмірі 30000 гривень та лише з відповідача [PERSON] . Частковість задоволення позовних вимог зумовлена тим, що згідно ст.559 ч.4 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення між сторонами договорів поруки) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Отже, порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. На відміну від строку позовної давності, строк, передбачений ч.4 ст.559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем). Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. З огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні ч.4 ст.559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. За змістом ст.ст.251, 252 ЦК України умови договору поруки про його дію до повного виконання зобов`язань за кредитним договором (припинення зобов`язань боржника) не є строком, встановленим у договорі поруки, оскільки останній визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Наведені у чотирьох абзацах вище правові висновки повністю відповідають правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 22 серпня 2018 року по справі №2-1169/11, від 10 квітня 2019 року по справі №604/156/14-ц, від 03 липня 2019 року по справі №1519/2-3165/11, від 08 червня 2021 року по справі №202/781/14-ц, а також правовим позиціям Верховного Суду, викладеним у постановах від 25 вересня 2019 року по справі №555/540/17, від 03 листопада 2021 року по справі №0417/2-4621/2011. Щодо правовідносин сторін у даній цивільній справі, то як встановлено судом в ході розгляду справи і зазначалось вище, кредитний договір №2007-176 від 10 вересня 2007 року передбачав повернення кредиту позичальником періодичними щомісячними платежами, останній з яких мав бути повернутий в останній день кредитування 10 вересня 2012 року. Відтак, кредитодавець, а отже і позивач, бажаючи пред`явити вимогу до поручителів, зокрема позову про стягнення як кредитної заборгованості, так і нарахованих на неї на підставі ст.625 ч.2 ЦК України 3% річних, обов`язок зі сплати яких є акцесорним, додатковим до основного і залежним від нього зобов`язанням, яке поділяє його долю, мав пред`явити таку вимогу/позов до суду протягом строку дії договорів поруки, укладених із відповідачами [PERSON] та [PERSON] . З огляду на те, що зі змісту означених договорів поруки слідує, що ними не встановлено строку дії поруки вказаних відповідачів, оскільки таким строком відповідно до наведеної вище правової позиції та усталеної судової практики не можуть були положення п.11 договорів поруки про дію договору до повного виконання зобов`язань за кредитним договором, позивач мав звернутись до суду із даним позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] протягом шести місяців з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням, які утворили борг за тілом кредиту, на яке позивачем в свою чергу нараховано 3% річних, пред`явлені до стягнення за позовом. Однак, позивач фактично подав даний позов до суду за допомогою поштового зв`язку лише 13 липня 2021 року, тобто зі спливом більше ніж восьми років з моменту спливу строку внесення позичальником навіть останнього чергового платежу за основним зобов`язанням та, відповідно, спливу строку кредитування. Враховуючи, що строк дії поруки є преклюзивним, не може бути зупиненим, перерваним та/або поновленим, є строком самого існування зобов`язання між кредитором та поручителем, сплив якого зумовлює припинення правовідносин між вказаними особами, суд приходить до висновку, що внаслідок спливу строку дії поруки означених двох відповідачів відсутня передбачена законом підстава для покладення на відповідачів [PERSON] та [PERSON] передбаченої ст.625 ч.2 ЦК України відповідальності за невиконання позичальником [PERSON] його зобов`язання із повернення кредиту, а отже і відсутня підстава для задоволення позовних вимог, пред`явлених позивачем саме до відповідачів [PERSON] та [PERSON] , як поручителів. При цьому суд не приймає до уваги посилання сторони відповідача [PERSON] на правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року по справі №202/4494/16-ц про те, що на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Таке ставлення суду до означених тверджень зумовлено тим, що Велика Палати Верховного Суду у своїй постанові від 26 січня 2021 року по справі №522/1528/15-ц відступила від зазначеного свого правового висновку, вказавши, що набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. І саме останнім актуальним правовим висновком суду касаційної інстанції суд керувався при ухваленні даного рішення суду, виклавши його за текстом рішення вище. Розглядаючи викладену стороною відповідача [PERSON] у відзиві заяву про застосування строків позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. При цьому, розгляд заяви про застосування позовної давності та відмова у позові з підстав пропуску строків позовної давності, у випадку обґрунтованості вказаної заяви та відсутності підстав для поновлення цього строку, є обов`язком, а не правом суду. Схожий за змістом висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року по справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року по справі №367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року по справі №183/1617/16, від 28 листопада 2018 року по справі №504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року по справах №522/2202/15-ц, №522/2201/15-ц та №522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року по справі №2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року по справі №522/1029/18, від 16 червня 2020 року по справі №372/266/15-ц, від 23 червня 2020 року по справі №536/1841/15-ц, від 07 липня 2020 по справі №712/8916/17, а також у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року по справі №509/3589/16-ц, від 28 жовтня 2020 року по справі №686/7483/15-ц, від 11 листопада 2020 року по справі №359/3162/16-ц. Таким чином, приймаючи до уваги, що судом відмовлено у задоволенні позову в частині позовних вимог до відповідача [PERSON] з підстав їх необґрунтованості та безпідставності, заява про застування строків позовної давності задоволенню не підлягає навіть, якщо законом встановлені строки позовної давності, та на час звернення позивача до суду вони спливли. Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог відносно відповідача [PERSON] , суд керувався наступним. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст.625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки (ст.551 ч.3, ст.616 ч.2 ЦК України), штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст.625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі №902/417/18. Отже, приймаючи до уваги період, за який позивач нараховує пред`явлені до стягнення передбачені ст.625 ч.2 ЦК України 3% річних, а це більше восьми років, враховуючи, що тривалість такого періоду та зумовлений цим значний розмір нарахованих 3% річних обумовлені виключно бездіяльністю самого позивача у вигляді невчинення ним належних та достатніх дій зі стягнення з позичальника [PERSON] виниклої кредитної заборгованості протягом усього строку її існування,

Outcome: partial