Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, просять ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь ТДВ «Експрес-Страхування» страхове відшкодування в сумі 12\~941,18 грн. В обґрунтування\~позовних вимог\~покликається на\~те,\~що 11.09.2020\~року о\~15:10\~год.\~на вул.\~Залізняка \~Коновальця у\~м.\~Львові сталась\~ДТП,\~за участі\~транспортних засобів\~«Skoda\~Fabia»\~д.н.з.\~ [NUMBER] ,\~під керуванням\~ [PERSON] \~та «КІА\~SPORTАGE»\~д.н.з.\~ [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який був застрахований від ризику пошкодження в ДТП у ТзДВ «Експрес Страхування» на підставі договору добровільного страхування засобів наземного транспорту № 207.19.2459588 від 25.04.2019 з франшизою по ризику «ДТП» у розмірі 0,25%, (1250) грн. Відповідно до\~умов наведеного\~вище договору\~позивачем здійснено\~виплату страхового\~відшкодування страхувальнику\~в розмірі\~12\~941,18\~грн.,\~що підтверджується\~страховим актом\~№3.20.29882-1\~та платіжним\~дорученням №ЦО00764\~від 04.02.2021.Позивач\~відшкодував \~власнику застрахованого\~автомобіля завдану\~шкоду та набув право зворотної вимоги до особи, винної у завданні шкоди та її страховика у розмірі фактично понесених витрат. Постановою Личаківського районного суду м. Львова від 29.09.2020 року відповідача [PERSON] було визнано винним у скоєнні ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Цивільна відповідальність водія [PERSON] , як водія автомобіля «Skoda Fabia» д.н.з. [NUMBER] на момент ДТП застрахована не була. Враховуючи набуття позивачем права зворотної вимоги в межах фактично сплачених грошових коштів у розмірі 12\~941,18 грн., відповідно завдана шкода підлягає до стягнення з відповідача, як особи, відповідальної за заподіяння завданої шкоди (винуватця ДТП) та володільця джерела підвищеної небезпеки на підставі положень ч.2 ст.1187 та ч.1 ст.1194 ЦК України. Тому просить позов задовольнити. Про дату, місце та час розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, відзиву на позовну заяву, або клопотання про розгляд справи у судовому засіданні відповідач не подав. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору не надходило. Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду. \~ \~ \~ \~ Позовна заява поступила до суду 23.11.2021. Ухвалою судді від 17.12.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Визначено сторонам строк та черговість подання заяв по суті справи. Приймаючи справу до свого провадження суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.64), в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів. Таким чином, суд виконав вимоги ст. 221 ЦПК України. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п. 22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. З огляду на характер спірних правовідносин, справа є малозначною, а оскільки вирішенню підлягали виключно питання права, суд з посиланням на відповідну практику ЄСПЛ при відкритті провадження визнав недоцільним проведення судового засідання та визначив, що розгляд справи проводитиметься без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Суд також не знайшов підстав ініціювати розгляд справи з викликом сторін, а тому розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження. В силу вимог Закону та враховуючи предмет спору дана справа є малозначною, а тому, відповідно до вимог ч.3 ст.279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим, як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Суд також розглянув усі клопотання сторін, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловити свою позицію. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч.ч.2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Позиція суду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на таке. Фактичні обставини справи. Під час\~розгляду справи\~встановлено,\~що 25.04.2019\~близько 15:10\~год.\~на вул.\~Залізняка \~Коновальця в\~м.Львові\~відбулась дорожньо-транспортна\~пригода,\~зокрема [PERSON] керуючи транспортним\~засобом марки\~«Skoda\~Fabia»,\~д.н.з.\~ [NUMBER] ,\~не вибрав\~безпечної швидкості\~руху,\~не дотримався\~безпечної дистанції,\~внаслідок чого\~здійснив зіткнення\~з автомобілем\~марки «Kia\~Sportage»,\~д.н.з.\~ [NUMBER] ,\~під керуванням\~ [PERSON] ,\~що спричинило\~пошкодження транспортних\~засобів,\~чим порушив\~п.п.\~12.1,13.1\~Правил дорожнього\~руху.\~Постановою Личаківського\~районного суду\~м.Львова\~від 29.09.2020 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а.с.34-35). З наявних в матеріалах справи договору добровільного страхування засобів наземного транспорту № 207.19.2459588 від 25.04.2019 цивільна відповідальність водія [PERSON] з приводу використання автомобіля «КІА SPORTGE» д.н.з. [NUMBER] , застрахований від ризику пошкодження в ДТП у ТзДВ «Експрес Страхування» (а.с.16-24), відповідно після настання страхового випадку [PERSON] виплачено страхове відшкодування в сумі 12\~941,18 грн. (а.с.49). З листа ПрАТ «Європейський страховий альянс» №19/26 від 14.04.21 (а.с.53), скерованого позивачу ДТВ СК «Експрес Страхування» вказана вище ДТП трапилась згідно постанови суду о 15:10 год., в той час як ТЗ (яким керував відповідач [PERSON] ) був забезпечений за полісом ОСЦПВВНТЗ ЕР-201223675, укладеним з ПрАТ «Європейський страховий альянс» зі строком дії з 15:40 год. з 11.09.2020 до 10.09.2021, тобто на момент ДТП цивільна відповідальність відповідача застрахована не була. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування», договір страхування це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Згідно ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ч.18 ст. 9 Закону України «Про страхування», франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Постановою Личаківського районного суду м. Львова від 29.09.2020 (а.с.34-35), яка набрала законної сили, відповідача визнано винним у вчиненні згаданої вище ДТП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, суд приходить до висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню страхове відшкодування в порядку суброгації в розмірі 12\~941,18 грн., оскільки судом встановлено, що саме з вини відповідача відбулась вказана вище дорожньо-транспортна пригода, його цивільна відповідальність на момент ДТП застрахована не була, відповідно страхове відшкодування підлягає стягненню безпосередньо з нього. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справ № 755/18006/15-ц зроблено правовий висновок про те, що згідно зі\~статтею 993 ЦК України\~та\~статтею 27 Закону України «Про страхування»\~до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України). Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Отже, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень і саме така сторона повинна нести ризик настання наслідків, пов`язаних із не наданням доказів. Зокрема, відповідач не був позбавлений можливості доводити обставини, які б підтверджували відсутність підстав для стягнення з нього заявленої в позовних вимогах грошової суми, чи її не співмірність, однак докази позивача жодним чином належними та допустимими доказами не спростував. Тому з врахуванням наведених мотивів суд приймає рішення про задоволення позову. Щодо судових витрат. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в розмірі 2270 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.6). На підставі наведеного та

Outcome: approved