Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-19 00:00:00

Позивач з урахуванням заяви про доповнення позовних вимог звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , Гаражно-будівельного кооперативу «Лівобережний», треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Оніщенко Марія Олександрівна, [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення загальних зборів, визнання незаконним набуття права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію, скасування запису про право власності. Позовні вимоги мотивовано тим, що [PERSON] , є членом Гаражно-будівельного кооператива «Лівобережний». Позивач та [PERSON] . Згідно списку членів ГБК «Лівобережний» станом на 31.03.2015 року, були власниками 1/3 гаражів № [NUMBER] . В процесі будівництва гаражів №№ [NUMBER] позивачем було укладено договір підряду з Установою «28 Управління начальника робіт». Загальна сума витрат на будівництво гаражів №№ [NUMBER] складає 2 034 686,20 грн. Виходячи з списку членів ГБК «Лівобережний» станом на 31.03.2015 року, затвердженого Загальними зборами кооперативу, [PERSON] належить 1/3 частка від гаражів [NUMBER] ; [PERSON] належить 1/3 частка від гаражів [NUMBER] ; [PERSON] належить 1/3 частка від гаражів [NUMBER]. 26.09.2017 року позивач звернувся до державного реєстратора з метою зареєструвати право власності на належний [PERSON] гараж № [NUMBER] у вказаному кооперативі. Однак, подавши всі необхідні документи, отримав Рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень. Мотивацією відмови було те, що за адресою [ADDRESS] гараж № [NUMBER] право власності на об`єкт незавершеного будівництва (гараж) готовністю 93% зареєстрований за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27.11.2016 року. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, [PERSON] вказаний гараж № [NUMBER] був відчужений [PERSON] . В подальшому, позивачу стало відомо, що відповідно до довідки №66-67 від 07.05.2012 року за підписом голови правління ГБК «Лівобережний» Надточія В.В., виданої [PERSON] , члену ГБК «Лівобережний», за останньою закріплений гараж № [NUMBER] , який знаходиться за адресою : [ADDRESS] . Також у вказаній довідці зазначено, що гараж № [NUMBER] будується господарчим способом згідно Декларації про початок виконання будівельних робіт, зареєстрованої в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві №ВК 08312234420 від 30.11.2011 року. Тобто, вказана у довідці декларація неможлива у зв`язку з наявністю в номері неіснуючої серії ВК, а дата декларації випереджає дату видачі зазначених Державних актів на землю (13.02.2012 року), що також неможливо згідно вимог чинного законодавства. Крім того, у наведеному вище списку членів ГБК «Лівобережний» станом на 31.03.2015 року відсутня особа на ім`я [PERSON] , яка 07.05.12 за зазначеною довідкою являється членом кооперативу. Враховуючи зазначене, позивач зазначає, що вказана довідка є підробленою Головою правління ГБК «Лівобережний» [PERSON] . Після цього саме вказана довідка надавалась державному реєстратору в якості підстави виникнення права власності і саме завдяки цій довідці [PERSON] неправомірно стала власницею об`єкту незавершеного будівництва - гаражу № [NUMBER] ГБК «Лівобережний». Таким чином, у [PERSON] були відсутні правові підстави як для реєстрації за собою права власності на гараж № [NUMBER] так і відчуження наведеного майна на користь [PERSON] , на підставі договору купівлі- продажу об`єкту незавершеного будівництва від 27.11.2016 оскільки, таке майно побудовано Позивачем виключно для себе та третьої особи за рахунок власних коштів Позивача. Отже, договір купівлі-продажу від 27.11.2016 суперечить Цивільному кодексу України, загальним засадам цивільного законодавства, укладення наведеного договору про відчуження нерухомого майна здійснено відповідачем-1 без наявності на то необхідних повноважень. Отже такий договір купівлі-продажу від 27.11.2016 не може створювати та не створює цивільні права і обов`язки для його сторін оскільки укладений при недодержанні приписів ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України та підлягає визнанню недійсним в порядку приписів ст. 215 ЦК України. 18 квітня 2019 року відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву в якому просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог та пояснила наступне. [PERSON] у 2011 році запропонував [PERSON] стати членом гаражного кооперативу «Лівобережний» та побудувати два гаражних бокси для власного використання. Відповідачем було подано відповідну заяву про вступ до кооперативу. В подальшому, як тільки кооператив отримав відповідні дозвільні документи для початку будівництва, [PERSON] почала фінансування будівництва власних гаражних боксів. Згодом, після завершення будівництва відповідач декілька разів навідувалась на місце розташування гаражів, коли прийняла рішення його продати. Відповідач зазначила, що до моменту завершення будівництва гаражного комплексу нумерація гаражних боксів та їх власники змінювались, оскільки деякі члени кооперативу не мали матеріальної можливості навіть розпочати будівництво та виходили з числа членів кооперативу. Деякі сусіди по гаражу відступали свої права членства у кооперативі на користь сусідів, адже теж не мали бажання розпочинати чи продовжувати будівництво. Крім того, нумерація місць для розташування гаражів теж змінювалась у зв`язку з тим, що деякі гаражі були об`єднані в процесі будівництва в один гараж, а деякі навпаки роз`єднанні на два місця. Деякі члени кооперативу взагалі не розпочинали будівництво та не сплачували членські внески до кооперативу, а отже були виключені з числа членів кооперативу. Таким чином, список членів кооперативу постійно змінювався та уточнювався в процесі будівництва до формування кінцевого переліку членів кооперативу, які оформили право власності на свої гаражні бокси. Так, протягом 2012 - 2015 років, покроково, відповідач фінансувала будівництво гаражів. В подальшому, в грудні 2015 року та січні 2016 року до [PERSON] зателефонував чоловік, який назвався [PERSON] (чи його юрист). Вказаний чоловік сказав, що він претендує на місце у гаражному кооперативі, яке належало [PERSON] . Коли відповідач зазначила, що раніше нічого не чула про нього та зазначила, що йому краще вирішити всі його питання офіційно з керівництвом кооперативу та з [PERSON] він сказав, що забере місце в кооперативі разом з гаражем, який побудувала. В наступному, за заявами [PERSON] відповідач декілька разів давала покази у Дніпровському відділі ГУНП у місті Києві та надавала відповідні документи, що посвідчували членство [PERSON] у кооперативі «Лівобережний». Крім того, наскільки відомо, в рамках вказаного кримінального провадження, перевірялись в тому числі і документи кооперативу та допитувались посадові особи кооперативу. За результатами вказаної перевірки, жодного злочину працівниками поліції встановлено не було. За час того, як відповідач будувала гаражний бокс [NUMBER] , вона ніколи не зустрічалась з позивачем та їй невідомі інші особи [PERSON] та [PERSON] . Відповідач зазначає, що надані позивачем документи, не підтверджують факт виконання робіт та понесених витрат. 19 червня 2019 року представник відповідача [PERSON] подала відзив на позовну заяву в якому просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та пояснила наступне. Так, надана позивачем довідка № 67 від 13 червня 2013 року та список членів ГБК «Лівобережний» не можуть наводити право закріплення за [PERSON] спірних гаражів № [NUMBER] з огляду на те, що інформація зазначена у довідці та списку, що надані до суду протирічать один одному, відповідно до рішення загальних зборів ГБК «Лівобережний» від 31.03.2015 року прізвища членів кооперативу, які не оформили право власності на гаражі, можуть бути змінено. Також, позивач не надає до суду доказів того, яким документом йому надавався дозвіл ГБК «Лівобережний» на будівництво на належних кооперативу землях ділянках спірних гаражів, доказів сплати внесків за спірні гаражі, тощо. Представник відповідача в своєму відзиві зазначає, що позивачем не надано до суду жодного об`єктивного доказу, що будівництво спірних гаражей № [NUMBER] відбувалося його силами або за його рахунок. Станом на 27.11.2016 року - час укладення спірного договору, продавець відповідач - 1 [PERSON] особисто мала право власності на спірні гаражі № [NUMBER] та реалізувала його продавши відповідачу - 2 [PERSON] не порушивши жодної з вимог чинного законодавства України. Позивач - [PERSON] не був стороною спірного договору, також він не був та не є співвласником спірних гаражів № [NUMBER] , жодного належного доказу щодо свого права на спірні гаражі позивач до суду не надає. Окрім того, [PERSON] є членом Гаражно - будівельного кооперативу «Лівобережний» з 2006 року, тобто за довго до купівлі Спірних гаражів. Як член кооперативу вона знала, що Спірні гаражі будуються гр. [PERSON] , неодноразово бачила на цьому будівництві її чоловіка [PERSON] , який керував цим будівництвом. А тому коли вони виявили бажання продати спірні гаражі, про що вивісили банер, придбала їх після проведення необхідної, в таких випадках перевірки документів. Представник позивача в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягав в повному обсязі та просив їх задовольнити з урахуванням заяви про доповнення позовних вимог. Представник відповідача 1 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі та просив відмовити в позові. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Подала заяву про розгляд справи у її відсутність. Заперечувала щодо задоволення позовних вимог та просила відмовити в позову в повному обсязі. Представник відповідача ГБК «Лівебережний» в судове засідання не з`явився. Подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Третя особа приватний нотаріус Оніщенко М.О. в судове засідання не з`явилась. Надіслала до суду лист в якому просила розгляд справи здійснювати у її відсутність. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився. Повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 травня 2020 року призначено головуючого суддю Яровенко Н.О. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 липня 2020 року повернуто зустрічну позовну заяву Гаражно-будівельного кооперативу «Лівобережний» до [PERSON] , Установи «28 Управління Начальника Робіт», 3-ті особи [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору підряду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2020 року клопотання представника відповідача Надточій Д.В. про витребування доказів залишено без задоволення. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2020 року клопотання представника відповідача Лисюченко О.В. про витребування доказів задоволено частково. Витребувано від Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ», державного реєстратора Южалкіна І.С. копію заяви та документів, які були подані [PERSON] до заяви про державну реєстрацію прав та обтяжень від 26.07.2017 року 16:42:23 для проведення державної реєстрації права власності, форма власності приватна на гаражний бокс, що розташований місто Київ, «Лівобережний» гаражно-будівельний кооператив, [ADDRESS] . В решті клопотання відмовлено. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12 січня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Витребувано з Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) копію заяви та документів, які були подані [PERSON] до заяви про державну реєстрацію прав та обтяжень від 26.07.2017 року 16:42:23 для проведення державної реєстрації права власності, форма власності приватна на гаражний бокс, що розташований місто Київ, «Лівобережний» гаражно-будівельний кооператив, [ADDRESS] . 02 лютого 2021 року на виконання ухвали суду від 12 січня 2021 року надійшла відповідь від Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 квітня 2021 року в задоволенні клопотання представника відповідача ГБК «Лівобережний» про зупинення провадження по справі відмовлено. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 грудня 2021 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено. Витребувано у Дніпровської окружної прокуратури м. Києва матеріали кримінального провадження № 12018100040007564 від 11 серпня 2018 року. Витребувано у Дніпровського управління поліції ГУНП у м. Києві матеріали кримінального провадження № 12018100040007564 від 11 серпня 2018 року. Витребувано у Дніпровської окружної прокуратури м. Києва матеріали кримінального провадження № 12020100040003498 від 27 травня 2020 року. 24 січня 2022 року на виконання ухвали суду від 22 грудня 2021 року надійшли матеріали кримінального провадження № 12020100040003498 від 27 травня 2020 року. 08 лютого 2022 року на виконання ухвали суду від 22 грудня 2021 року надійшли матеріали кримінального провадження №12018100040007564. Щодо матеріалів кримінального провадження № 12020100040003498, то Дніпровським УП ГУНП в м. Києву було зазначено, що такі матеріали направлено в порядку ст. 291 КК КПК України до Дніпровського районного суду м. Києва. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно надавши оцінку всіх письмовим доказам, приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. З матеріалів справи вбачається, 13 червня 2013 року ГБК «Лівобережний» видано [PERSON] довідку № 67 про те, що він дійсно є членом ГБК «Лівобережний» та за ним закріплений двоповерховий гаражний бокс № [NUMBER] , який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до списку членів ГБК «Лівобережний» станом на 01 серпня 2013 року за [PERSON] значиться гаражний бокс № [NUMBER] із поміткою в графі гаражного боксу - [PERSON] 29 вересня 2015 року ГБК «Лівобережний» видано довідку № 66 [PERSON] , який є членом ГБК «Лівобережний», згідно змісту якої останній є власником гаражу № [NUMBER] , [ADDRESS] ., гаражний бокс № [NUMBER] в ГБК «Лівобережний» побудований господарчим способом. У відповідності до списку членів ГБК «Лівобережний» станом на 31 березня 2015 року [PERSON] [PERSON] та [PERSON] значиться по 1/3 гаражного боксу № [NUMBER] . Слід зауважити, що факт членства [PERSON] у ГБК «Лівобережний» не заперечується сторонами. Даний факт підтверджується наявним в матеріалах справи списками членів кооперативу, протоколами загальних зборів та засідання правління ГБК «Лівобережний» за 2005, 2006, 2010, 2011, 2013 та 2014 роки., довіреністю від 20.01.2012 № 4 виданою від ГБК «Лівобережний». 26 вересня 2017 року позивач звернувся до державного реєстратора з метою зареєструвати право власності на належний йому гараж № [NUMBER] у ГБК «Лівобережний». Рішенням державного реєстратора Южалкіна І.С. № 37293797 від 27.09.2017 року [PERSON] відмовлено у державній на гаражний бокс, що розташований в місті Київ, «Лівобережний гаражно-будівельний кооператив, [ADDRESS] , оскільки за результатами пошуку встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , гараж [NUMBER] зареєстровано за [PERSON] право власності на об`єкт незавершеного будівництва, гараж готовністю 93% на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 1415, виданий 27.11.2016 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онищенко М.О. (т.1 а.с.69). Як убачається з матеріалів справи, 07 травня 2012 року ГБК «Лівобережний» було видано довідку № [NUMBER] [PERSON] в якій зазначено, що вона є членом ГБК «Лівобережний» згідно із рішенням загальних зборів (зборів уповноважених) членів ГБК протокол № 4 від 08 липня 2011 р. За [PERSON] закріплений гараж № [NUMBER] . Гараж № [NUMBER] в ГБК «Лівобережний» будується господарчим способом згідно Декларації про початок виконання будівельних робіт, зареєстрованої в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві №ВК 08312234420 від 30.11.2011 року (т.1 а.с.66). Дана довідка стала підставою для реєстрації права власності за [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно. Так, 19.05.2016 року на підставі вказаної вище довідки № [NUMBER] за Гребеновською було зареєстровано право власності на об`єкт незавершеного будівництва, готовність 93%, гараж [ADDRESS] (т.2 а.с.197). Одночасно із цією довідкою в матеріалах справи міститься інша довідка видана ГБК «Лівобережний» № [NUMBER]/а від 24.05.2016 року, яка видана для оформлення права власності реєстраційній службі Головного Управління юстиції у м. Києві, органам нотаріату (т.1 а.с.196а). В подальшому, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва від 27.11.2016 року, відповідно до умов якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила об`єкт незавершеного будівництва - недобудований гараж [ADDRESS] , будівництво об`єкту завершено на 93%, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 60045545, виданої Онищенко М.О. , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. Об`єкт належить продавцю на підставі довідки № [NUMBER]/а, виданої гаражно-будівельним кооперативом «Лівобережний»24.05.2016 року. Право власності на зазначений вище об`єкт зареєстрована за продавцем а Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 14685341. (т.1 а.с.194-194а). З листа на запит адвоката Лисюченко О.В. від 25.05.2020 року вбачається, що в довідці № [NUMBER] від 07.05.2012 року помилково зазначено реквізити Декларації про початок виконання будівельних робіт, зареєстрованої в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві, а саме в ній має бути зазначено наступні реквізити № КВ 08312234420 від 30.11.2012 року (т. 2 а.с.157). Позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги зазначає, що гаражний бокс № [NUMBER] з 2013 року було закріплено за ним. Відсутні будь-які докази того, що [PERSON] була членом ГБК «Лівобережний» а тому за нею не могло бути закріплено будь-якого гаражного боксу, в тому числі і гаражного боксу № [NUMBER] , а отже [PERSON] не могла отримати у власність та зареєструвати за собою відповідне нерухоме майно. Перевіряючи обставину чи була [PERSON] членом ГБК «Лівобережний» та чи був за нею закріплений гараж № [NUMBER] , щоб перевірити правомірність набуття права власності на спірний гараж, суд під час слухання справи здобув наступні докази. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25 лютого 2020 року було витребувано у ГБК «Лівобережний», зокрема, належним чином засвідчену копію рішення загальних зборів (зборів уповноважених) членів ГБК «Лівобережний», про включення [PERSON] , до членів ГБК «Лівобережний», яке оформлено протоколом зборів ГБК «Лівобережний» від 08.07.2011 року №4, та Декларації про початок будівельних робіт, зареєстровану в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві № ВК 08312234420 від 30.11.2011 року. ГБК «Лівобережний» не було надано витребуваних документів із посиланням на ту обставину, що копії всіх наявних, зокрема і витребуваних документів було вилучено правоохоронними органами в межах досудового розслідування у кримінальних провадженнях порушених за заявою позивача. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києві від 22 грудня 2021 року, з метою з`ясування всіх обставин у справі та з огляду на ненадання ГБК «Лівобережний» витребуваних у нього доказів, було витребувано у Дніпровської окружної прокуратури м. Києва та у Дніпровського управління поліції ГУНП у м. Києві матеріали кримінальних проваджень № 12018100040007564 від 11 серпня 2018 року, № 12020100040003498 від 27 травня 2020 року. За результатами надходження до суду та ознайомлення судом із зазначеними кримінальними провадженнями не виявлено оригіналу чи копії рішення загальних зборів (зборів уповноважених) членів ГБК «Лівобережний», про включення [PERSON] , до членів ГБК «Лівобережний», яке оформлено протоколом зборів ГБК «Лівобережний» від 08.07.2011 року № 4 та Декларації про початок будівельних робіт, зареєстровану в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві № ВК 08312234420 від 30.11.2011 року та підтвердження того, що правоохоронними органами було вилучено у ГБК «Лівобережний» зазначений протокол і декларацію. В той же час в матеріалах справи міститься копія Декларації про початок виконання будівельних робіт, зареєстрованої в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві №КВ 08312234420 від 30.11.2012 року а також лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 17.05.2018 № 10/26-41/1705/10 у відповідності до якого інспекція підтверджує факт реєстрації саме Декларації про початок виконання будівельних робіт №КВ 08312234420 від 30.11.2012 року та зазначає про її скасування 19.11.2015 рішенням № 38. В матеріалах справи відсутня і сторонами не представлена декларація №ВК 08312234420 від 30.11.2011 року та не надано будь-яких доказів існування такого документу. З викладеного вбачається, що в довідці від 07.05.2012, яка видана ГБК «Лівобережний» на користь [PERSON] міститься посилання, з помилкою у даті, саме на Декларацію про початок виконання будівельних робіт №КВ 08312234420 від 30.11.2012. Проте, в даному випадку дата видачі такої довідки (07.05.2012) значно випереджає дату реєстрації декларації (30.11.2012). Також, в матеріалах наданих до суду витребуваних кримінальних проваджень міститься протокол № 4 розширеного засідання правління загальних зборів ГБК «Лівобережний» від 08 вересня 2011 року у відповідності до якого до членів ГБК «Лівобережний» було включено [PERSON] та закріплено за ним гаражний бокс № [NUMBER] . У відповідності до того самого протоколу до членів ГБК «Лівобережний» було включено [PERSON] та закріплено за ним гаражний бокс № [NUMBER] . В матеріалах справи відсутня і сторонами не надано рішення загальних зборів (зборів уповноважених) членів ГБК «Лівобережний», про включення [PERSON] , до членів ГБК «Лівобережний», яке оформлено протоколом зборів ГБК «Лівобережний» від 08.07.2011 року №4 Беручи до уваги зазначене, суд приходить до висновку, що довідка № [NUMBER] від 07.05.2012, яка видана ГБК «Лівобережний» на користь [PERSON] має сумнівний характер і не може вважатись належним та допустимим доказом підтвердження членства [PERSON] у ГБК «Лівобережний». ГБК «Лівобережний», [PERSON] та інші учасники справи не надали суду належних і допустимих доказів того, що [PERSON] з серпня 2011 року була членом ГБК «Лівобережний» і, що за нею був закріплений гаражний бокс № [NUMBER] . Встановивши, що [PERSON] не набула статусу члена ГБК «Лівобережний», одночасно із цим, оскільки в матеріалах справи відсутній примірник рішення загальних зборів ГБК «Лівобережний», оформлене протоколом зборів ГБК «Лівобережний» від 08.07.2011 року №4, суд позбавлений можливості визнати таке рішення незаконним та скасувати його. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 19-1 Закону України «Про кооперацію» член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Аналіз даного положення чинного законодавства, дає підстави для висновку, що за загальним правилом, якщо інше не передбачено статутом кооперативу, перехід права власності на майно кооперативу до особи, яка не є членом такого кооперативу, не допускається. Як вбачається з відомостей Державного реєстру прав власності на нерухоме майно підставою виникнення права власності [PERSON] на вказаний гараж № [NUMBER] , який, в подальшому, був відчужений, визначено довідку № [NUMBER] від 07.05.2012 року видану ГБК «Лівобережний». Проте, враховуючи, що довідка № [NUMBER] від 07.05.2012, яка видана ГБК «Лівобережний» на користь [PERSON] не може вважатись належним та допустимим доказом підтвердження членства [PERSON] у ГБК «Лівобережний». Отже, ані ГБК «Лівобережний», ані [PERSON] та інші учасника справи не надано суду належних і допустимих доказів того, що [PERSON] з серпня 2011 року була членом ГБК «Лівобережний» і, що за нею був закріплений гаражний бокс № [NUMBER] , тому відсутні правові підстави вважати, що у [PERSON] виникли підстави для реєстрації за собою права власності на гараж № [NUMBER] . В той же час [PERSON] в порядку ст. 81, 83, 89 не надано, будь-яких доказів та пояснень з приводу того, яким чином нею було побудовано спірне майно, скільки коштів витрачено на будівництво, де, які, коли та скільки будівельних матеріалів було придбано, з метою будівництва, хто здійснював будівництво спірного майна і яким чином. Згідно наявних в матеріалах справи протоколів допитів [PERSON] (уповноважена особа Установи «28 управління начальника робіт») та [PERSON] (голова правління ГБК «Лівобережний») проведених в межах досудового розслідування у кримінальних провадження № 12018100040007564 та № 12020100040003498 зазначається про ту обставину, що гаражні бокси [NUMBER] та [NUMBER] будувались за участі [PERSON] і він укладав документи пов`язані із таким будівництвом. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, про визнання незаконним набуття [PERSON] права власності на об`єкт незавершеного будівництва, готовність 93% - гараж № [NUMBER] , загальною площею 691,8 кв.м за адресою: [ADDRESS] . Згідно заявлених позовних вимог, з урахуванням заяви про доповнення позовних вимог (т.2 а.с.81-87), позивач [PERSON] просить суд: - визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасувати запис про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, а саме - реєстрацію права власності [PERSON] на спірний гараж. Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає наступне. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату. При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. У частині другій статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній до 16.01.2020, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Зокрема, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Однак, згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, в розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Викладене свідчить про те, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 червня 2020 року в справі № 906/516/19 та від 20 серпня 2020 року в справі №916/2464/19. Таким чином, розглядаючи дану справу в межах заявлених позивачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що ефективним та передбаченим законом способом захисту порушених прав позивача є: визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з одночасним припиненням права власності [PERSON] на гараж. При цьому, обраний позивачем спосіб захисту про скасування запису про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, є неефективним та таким, що не передбачений законом в чинній редакції. Отже, не виходячи за межі позовних вимог, суд визнає незаконним та скасовує рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на об`єкт незавершеного будівництва - недобудований гараж [ADDRESS] , будівництво об`єкту завершено на 93%, за [PERSON] з одночасним припиненням її прав власності. Між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва від 27.11.2016 року, відповідно до умов якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила об`єкт незавершеного будівництва - недобудований гараж [ADDRESS] , будівництво об`єкту завершено на 93%, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 60045545, виданої Онищенко М.О. , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онищенко М.О., зареєстрований в реєстрі № 1415. Право власності на зазначений вище об`єкт зареєстровано за продавцем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 14685341. (т.1 а.с.194-194а). Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Визначенням, наданим ст.202 ЦК України, правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За положеннями частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 2 ст.16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку, що доводи позивача знайшли своє підтвердження, договір купівлі - продажу від 27.11.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онищенко М.О. за реєстровим № 1415, на підставі якого виникло право власності відповідача [PERSON] на спірний гараж, не відповідає викладеним вимогам закону, а тому підлягає визнанню недійсним. Згідно з ч.1ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. 27.11.2016 року право власності на об`єкт незавершеного будівництва - недобудований гараж [ADDRESS] , будівництво об`єкту завершено на 93% було зареєстроване за відповідачем [PERSON] згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32576470 від 27.11.2016 року державного реєстратора приватний нотаріус Онищенко М.О., номер запису про право власності 17660373. З огляду на те, що державна реєстрація права власності на спірний гараж на ім`я відповідача [PERSON] здійснена на підставі договору купівлі-продажу, про недійсність якого суд дійшов до висновку, запис № 17660373 про державну реєстрацію права власності за відповідачем [PERSON] на спірний об`єкт незавершеного будівництва - недобудований гараж [ADDRESS] , будівництво об`єкту завершено на 93% підлягає скасуванню. Одночасно із цим також з підстав викладених вище суд вважає за необхідне припинити право власності [PERSON] на об`єкт незавершеного будівництва, готовність 93% - гараж № [NUMBER] , загальною площею 691,8 кв.м за адресою: [ADDRESS] (індексний номер 32576470). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст.83 ЦПК України передбачено подання доказів сторонами та іншими учасниками справи безпосередньо до суду. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача, як платника судового збору, підлягає стягненню судовий збір у урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог у сумі по 2049,46 грн., з кожного. Враховуючи наведене та

Outcome: partial