Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-06 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. В обґрунтування зазначила, що з 2007 року вона зі своєю родиною проживає в будинку [ADDRESS] , який у грудні 2007 року за усною згодою власників та розписки вона придбала вказаний будинок. Відповідно до розписок відповідачі повністю отримали кошти за продаж будинку та зобов`язувалися належним чином оформити всі відповідні документи для належного нотаріального оформлення продажу даного будинку, але до цього часу нічого не зробили та добровільно відмовились від права власності на будинок [ADDRESS] . Позивач з 2007 року безперервно проживає в даному будинку, відкрито користується вказаним майном, сплачує комунальні послуги, провела капітальний ремонт даного будинку. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного позивач просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими надвірними спорудами, розташованого по [ADDRESS] в порядку набувальної давності. Ухвалою судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 26.10.2022 відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено розгляд справи. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні позивач [PERSON] на задоволенні позовних вимог наполягала та просила визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими надвірними спорудами, розташованого по [ADDRESS] в порядку набувальної давності. Додатково пояснила, що [PERSON] проживає у м. Золотоноша, а [PERSON] перебуває в РФ. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, але в матеріалах справи є заяви про визнання позову та розгляд справи без їх участі. Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні пояснили, що вони є сусідами позивача [PERSON] , яка більше десяти років проживає в будинку [ADDRESS] . Відповідачі добровільно продали недобудований будинок за вказаною вище адресою. [PERSON] проживає у м. Золотоноша, а [PERSON] перебуває в РФ. Заслухавши позивача та свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 20.12.2007 [PERSON] та [PERSON] продали належні їм по Ѕ частині будинку та земельну ділянку по [ADDRESS] [PERSON] та отримали від останньої кошти за продаж будинку. Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, власниками будинку [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до довідки голови квартального комітету від 07.08.2021 № 74 [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] з 2007 року по даний час безперерервно. Відповідно до ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із положеннями частин першої та четвертої статті 344\~ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст.\~2\~ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої\~статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Крім того, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Більше того, виходячи із сутнісного змісту нормативної моделі набувальної давності, позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Такі правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року у справі №910/17274/17 та в постановах Верховного Суду від 27.06.2019 року у справі №175/2338/16-ц та від 28.04.2020 року у справі №552/1354/18. Враховуючи,\~що позивач\~володіє майном,\~яке на праві власності належить відповідачам, позивач не надав доказів, що останні відповідно до приписів ст.\~347\~ЦК України у передбаченому чинним законодавством порядку зверталися до суб`єктів державної реєстрації прав на нерухоме майно для вирішення питання про припинення права власності у зв`язку із відмовою від права власності, беручи до уваги ту обставину, що позивач протягом усього часу володіння та користування будинком знав, що його власниками є відповідачі, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених ст. 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю. За змістом ст.\~206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи необмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Системно-структурний аналіз наведених норм цивільного процесуального законодавства дає підстави для висновку, що суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачами, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову. Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 15.06. 2020 року у справі № 588/1311/17 та від 15.07.2020 року у справі №588/1311/17. Зважаючи на ту обставину, що підстави для задоволення позову відсутні, суд дійшов висновку, що визнання позову [PERSON] та [PERSON] суперечить закону, а відтак не може слугувати самостійною, безумовною та достатньою підставою для задоволення означених позовних вимог. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Outcome: dismissed