Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-01 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про поновлення на роботі. В обґрунтування своїх вимог вказував, що підставою даного спору слугує наказ про відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати. Позивач працює у відповідача на посаді викладача кафедри іноземних мов. Наказом МОЗ України від 04.10.2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» (набрав чинності 08.11.2021 року) на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники: центральних органів виконавчої влади та їхніх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їхніх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. 08.11.2021 року наказом відповідача №404-к позивача було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати. Позивач вважає, що його трудові права порушені, протиправно позбавлено можливості заробляти собі на життя. У зв`язку із вказаним з метою відновлення свого становища, позивач звертається за захистом своїх прав до суду. Позивач зазначає, що він, на момент виникнення спірних правовідносин, не відмовлявся від вакцинації проти COVID-19, не подавав письмових пояснень чи заяв щодо відмови від вакцинації, не вчиняв будь-яких дій, які б свідчили про відмову або ухилення працівника від вакцинації проти COVID-19, що слугувало б підставою для відсторонення його від посади роботодавцем (відповідачем). Також відповідачем не було доведено до відома позивача інформацію про обов`язковість вакцинації проти COVID-19 у їх сфері, не вчинено дій для проведення організованої вакцинації для працівників, не роз`яснено порядок та місця здійснення вакцинації а також її необхідність. Крім того, як зазначає позивач, на момент призначення позивача на посаду вакцинація проти COVID-19 не була обов`язковою умовою для працівників та не передбачалась в організації праці позивачів. Позивач не був повідомлений відповідачем про зміну істотних умов праці, пов`язаних з організацією праці, що викликана необхідністю вакцинації проти COVID-19. Застосування обмежень датою у 08.11.2021 року, передбачених постановою Кабінету міністрів України № 1236 від 09.11.2020 року «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі «Постанова № 1236») а саме відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням згідно наказу МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153 (далі «Наказ № 2153») на переконання відповідача є таким, що не відповідає принципу «належного урядування», порушує положення Конституції України, трудові права та трудове законодавство. У випадку відсторонення від роботи без збереження заробітної плати та стажу, що вчинив відповідач, наслідки є негативнішими та жорстокішими від звільнення. Відповідачем порушено «законні очікування» позивача в контексті трудових правовідносин. Також позивач зазначив, що спірним наказом відповідач позбавив його права на отримання заробітної плати не нижчої від визначеної законом. Трудове законодавство не передбачає обов`язку роботодавця (відповідача) не здійснювати виплати заробітної плати позивачеві у зв`язку з відсутністю в нього вакцинації проти COVID-19. \~ \~ \~ \~22 грудня 2021 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси звільнено [PERSON] від сплати судового збору. Залишено без руху позовну заяву [PERSON] до Черкаського національного університету ім.. Богдана Хмельницького про поновлення на роботі - надавши позивачеві строк для усунення недоліків в 5 (п`ять) днів з дня отримання копії ухвали. 28 грудня 2021 року позивач скерував до суду заяву про усунення недоліків, в якій просив вважати позовні вимоги в наступній редакції "Визнати протиправним та скасувати наказ Черкаського національного університету ім.Б.Хмельницького від 08.11.2021р. № 404-к в частині прав та обов`язків [PERSON] ". 29 грудня 2021 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Черкаської національного університету ім. Богдана Хмельницького про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 19 січня 2022 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. \~ \~ \~ \~28 січня 2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на те, що наказом керівника університету від 08.11.2021 року № 404-к «Про відсторонення від роботи» позивач був відсторонений від роботи на підставах та у порядку, визначеному законодавством України, а саме Постановою № 1236 від 09.11.2020 року (з врахуванням змін, передбачених постановою Кабінету міністрів України № 1096 від 20.11.2021 року) та Наказу МОЗ України № 2153. Відсторонення позивача від роботи відбулося в порядку статті 46 КЗпП України, якою не передбачено завчасне повідомлення працівника про його відсторонення від роботи. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 117 Конституції України постанови і розпорядження Кабінету міністрів України є обов`язковими до виконання. Постановою № 1236 (з врахуванням змін, передбачених постановою Кабінету міністрів України № 1096 від 20.11.2021 року) на момент виникнення спірних правовідносин неконституційними не визнавались, є чинними та підлягають до застосування. До моменту прийняття спірного наказу № 404-к «Про відсторонення від роботи» позивачеві як і усім іншим працівникам університету надавався вільний доступ проходження щеплення у пункті вакцинації й навіть у вихідні дні 06.11.2021 року та 07.11.2021 року, які передували дню прийняття вказаного наказу. Дана інформація була у публічному доступі й розміщена на офіційному веб-сайті відповідача. У червні 2021 року в одному з гуртожитків університету був розгорнутий пересувний пункт безоплатної вакцинації для усіх працівників університету, про що було публічно оголошено всім працівникам, також встановлено графік вакцинації. У вересні 2021 року у навчальному корпусі № 3 університету було відкрито постійно діючий пункт вакцинації. Наказом ректора університету від 29.09.2021 року № 231 «Про організацію вакцинації працівників і здобувачів вищої освіти» був попереджений кожен працівник університету, у тому числі й позивач, щодо обов`язковості щеплення а також про те, що на керівника університету покладено зобов`язання після набрання чинності Наказу № 2153 відсторонювати від роботи не вакцинованих працівників без збереження за ними заробітної плати. Також вказаним наказом була розгорнута організаційно-роз`яснювальна робота серед працівників та здобувачів вищої освіти щодо необхідності вакцинації. 05.11.2021 року завідувачем кафедри [PERSON] до відома позивача в присутності двох працівників кафедри іноземних мов було доведено до відома наказ від 02.11.2021 року «Про запровадження обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної інфекції COVID-19». Зі змістом наказу позивач ознайомився, однак від підпису про ознайомлення відмовився, про що було складено акт від 05.11.2021 року. Також, позивач у своїй заяві від 08.11.2021 року, адресованій відповідачеві, відмовився від щеплення від гострої респіраторної інфекції COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Того ж дня позивач особисто ознайомився з наказом № 404-к «Про відсторонення від роботи», в якому поставив свій підпис. Враховуючи вищевикладене, відповідач зазначає, що позивач навмисно приховує докази про свою відмову від вакцинації. Ним було здійснено усі необхідні дії для проведення організованої вакцинації для працівників, роз`яснено порядок та місця здійснення вакцинації а також її необхідність. Твердження позивача про те, на момент його призначення на посаду вакцинація проти COVID-19 не була обов`язковою умовою для працівників та не передбачалась в організації праці позивачів а сам позивач не був повідомлений відповідачем про зміну істотних умов праці, пов`язаних з організацією праці, що викликана необхідністю вакцинації проти COVID-19 суперечать нормам матеріального права, оскільки при переведенні позивача на посаду старшого викладача останній ознайомився з умовами роботи, правилами внутрішнього трудового розпорядку університету та своїми функціональними обов`язками, які зобов`язався виконувати. Про такі умови праці позивач власноруч зазначив у своїй заяві від 23.12.2014 року, вх. № 1883. У подальшому умови трудового договору позивача змінювалися лише в частині строків роботи і тривалості робочого часу. Жодних істотних змін умов праці позивача не відбулося, позивач був лише тимчасово увільнений від виконання своїх трудових обов`язків, передбачених трудовим договором за відповідною посадою. Трудові відносини відповідача з позивачем не розірвані, за позивачем зберігається його робоче місце, тривалість робочого часу та розмір заробітної плати, визначені трудовим договором. Вакцинація не є змінами в організації виробництва і праці у розумінні ч. 3 ст. 32 КЗпП України, а є лише умовою, за дотриманням якої працівник допускається до виконання своїх трудових обов`язків. У випадку, якщо працівник відмовляється або ухиляється від профілактичного щеплення, він підлягає відстороненню від виконання своїх професійних обов`язків а не звільненню, як це відбувається при зміні істотних умов. Відповідач також не погоджується з доводом позивача про те, що спірним наказом відповідач позбавив позивача право заробляти собі на життя працею, також право на отримання заробітної плати не нижчої від визначеної законом, оскільки завданням держави та відповідача як роботодавця є забезпечення дотримання оптимального балансу між реалізацією права людини на працю та інтересами інших людей. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці і саме з цією метою на підприємства, установи та організації покладено обов`язок забезпечення створення безпечних та нешкідливих умов праці. Також відповідач звертає увагу суд на постанову Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19, згідно якої вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб, є виправданою. Тобто в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим. Крім того, відповідач звертає увагу суд на роз`яснення, викладені в Листі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.12.2021 року № 3223/0/208-21, де зазначено, що під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, за загальним правило такому працівникові заробітна плата не виплачується. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця зберегти заробітну плату за працівником, відстороненим через відмову вакцинуватися від коронавірусної хвороби. Водночас, відсторонюючи працівника, керівник повинен діяти в спосіб та в межах повноважень, передбачених законом. Тому в наказі про відсторонення мають бути зазначені підстави та строк такого відсторонення. Керівник має ознайомити з таким наказом працівника. Якщо працівник відмовляється ознайомитись з наказом та поставити свій підпис, про це складається акт. На період відсторонення за працівником зберігається робоче місце. Також відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що посилання позивача на справу Європейського суду з прав людини (далі «ЄСПЛ») «Рисовський проти України» є недоречним, оскільки предметом позову є наказ керівника вищого закладу освіти а не дії державних органів чи «належне врядування». Натомість відповідач звертає увагу суд на справу ЄСПЛ «Ваврічка та інші проти України» від 28.04.2021 року, в якій Суд зазначив, що вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних з точки зору витрат заходів у сфері охорони здоров`я і що кожна держава має намагатися досягати максимально можливого рівня вакцинації серед свого населення. Окрім того, відповідач зазначає, що позивачем всупереч п. 10 ч. 3 статті 175 ЦПК України 01.12.2021 року було подано позов до Черкаського районного суду до цього ж відповідача з тим самим предметом і з тих самих підстав (одночасно з поданням позовної заяви до Соснівського районного суду м. Черкаси). Ця позовна заява була відкликана представником позивача, на підставі якої Черкаський районний суд повернув позовну заяву без розгляду (цивільна справа № 707/2917/21). Проте позивач оскаржив цю ухвалу і 12.01.2022 року на адресу відповідача надійшла ухвала про відкриття апеляційного провадження у справі № 707/2917/21. Таким чином, на розгляді Черкаського апеляційного суду на розгляді перебуває справа за позовом [PERSON] до Черкаського національного університету ім. Богдана Хмельницького з тим самим предметом і з тих самих підстав що є, на переконання відповідача, зловживання процесуальними правами. 28 січня 2022 року від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, представник позивача, адвокат Тараненко М. О. звернувся з заявою про розгляд справи в його відсутність. Повідомлень про припинення повноважень адвоката у справі, будь-яких заяв чи клопотань від позивача до суду не надходило. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Оскільки позивач\~був завчасно\~ у\~приміщенні суду\~повідомлений про\~час та\~місце розгляду\~справи \~та \~з заявами\~ щодо\~ конкретних\~обставин,\~які б\~унеможливлювали \~його явку\~до суду\~з наданням\~та відповідних\~ підтверджуючих\~документів не\~надано,попередні судові засідання неодноразово переносились за клопотанням позивача для його звернення для отримання правничої допомоги, відсутні підстави для відкладення судового засідання в розумінні ст.223 ЦПК України, оскліьки судом було в повній мірі забезпечено можливість позивачу ефективно реалізувати процесуальні права в ході судового розгляду. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). Представниця відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві. Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку представниці відповідача, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працює у відповідача Черкаському національному університеті ім. Богдана Хмельницького на посаді викладача кафедри іноземних мов. Постановою Кабінету міністрів України № 1236 від 09.11.2020 року «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 на всій території України було продовжено дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 р. № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 р. № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». 20 травня 2021 року на засіданні кафедри ННІ іноземних мов Черкаського національного університеті ім. Богдана Хмельницького було проведено слухання щодо епідеміологічної ситуації, моніторингу захворюваності по університету, про заходи підготовки до вакцинації та порядок проведення вакцинації, на якій був присутній і позивач. За результатами слухання інформацію було взято до відома а також провести вакцинації викладачів згідно поданих списків та графіків вакцинації. У червні 2021 року в одному з гуртожитків університету був розгорнутий пересувний пункт безоплатної вакцинації для усіх працівників університету, про що було публічно оголошено всім працівникам, також встановлено графік вакцинації. 14 червня 2021 року на засіданні кафедри ННІ іноземних мов Черкаського національного університеті ім. Богдана Хмельницького було проведено слухання щодо епідеміологічної ситуації, моніторингу захворюваності по університету, та графік проведення другої вакцинації, на якій був присутній і позивач. За результатами слухання інформацію було взято до відома а також провести другу вакцинацію викладачів згідно поданих списків та графіків вакцинації. Відповідно до листа університету від 08.09.2021 року № 1410/01-11, з 07 вересня 2021 року на базі університету діє центр вакцинації за адресою: м. Черкаси, бульв. Шевченка, 79 у навчальному корпусі № 3. Також, згідно вказаного листа, ректор університету [PERSON] звернувся до трудового колективу щодо вакцинації. У вказаному вище центрі вакцинації могли зробити щеплення усі бажаючі в робочі дні з 9-00 до 14-00. Дана інформація була у публічному доступі й розміщена на офіційному веб-сайті відповідача 07 вересня 2021 року. Наказом ректора університету [PERSON] від 29 вересня 2021 року № 231 «Про організацію вакцинації працівників і здобувачів вищої освіти» був попереджений кожен працівник університету, у тому числі й позивач, щодо обов`язковості щеплення а також про те, що на керівника університету покладено зобов`язання після набрання чинності Наказу № 2153 відсторонювати від роботи не вакцинованих працівників без збереження за ними заробітної плати на підставах та у порядку, визначеному Кодексом законів про працю України і закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб. Також вказаним наказом була розгорнута організаційно-роз`яснювальна робота серед працівників та здобувачів вищої освіти щодо необхідності вакцинації. 30 вересня 2021 року на засіданні кафедри ННІ іноземних мов Черкаського національного університеті ім. Богдана Хмельницького було проведено слухання про соціальну відповідальність викладачів, на якій був присутній і позивач. За результатами слухання інформацію було взято до відома а також вирішено сприяти проведенню вакцинації. 28 жовтня 2021 року на засіданні кафедри ННІ іноземних мов Черкаського національного університеті ім. Богдана Хмельницького було проведено слухання про соціальну відповідальність викладачів (до питання вакцинації), на якій був присутній і позивач. Завідувач кафедри іноземних мов Куліш І. М. звернула особливу увагу на необхідності проведення вакцинації проти COVID-19 та важливості проти епідеміологічних заходів й зазначила, що ще не вакцинувалися позивач а також ще дві особи. За результатами слухання було вирішено сприяти проведенню 100 % вакцинації. Наказом ректора університету [PERSON] від 02 листопада 2021 року № 263 «Про запровадження обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної інфекції COVID-19» керівникам навчально-наукових інститутів, факультетів, самостійних кафедр, навчально-наукових центрів, інших структурних підрозділів було наказано довести до кожного працівника вимоги нормативно-правових актів щодо обов`язкового щеплення від COVID-19. Відносно працівників, які без поважних причин відмовилися від щеплення проти COVID-19, було наказано внести пропозиції щодо відсторонення їх від роботи з 08 листопада 2021 року до дня усунення причин такого відсторонення. 05 листопада 2021 року завідувачем кафедри іноземних мов [PERSON] в присутності викладача кафедри іноземних мов [PERSON] та старшого лаборанта кафедри іноземних мов [PERSON] до відома позивача було доведено до відома наказ від 02 листопада 2021 року «Про запровадження обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної інфекції COVID-19». Зі змістом наказу позивач ознайомився, однак від підпису про ознайомлення відмовився, про що завідувачем кафедри іноземних мов [PERSON] було складено відповідний акт від 05 листопада 2021 року. 08 листопада 2021 року відповідно до наказу № 404-к «Про відсторонення від роботи» було вирішено з 08 листопада 2021 року до дня надання сертифікату про щеплення або медичного висновку встановленої форми про наявність протипоказань для щеплення проти гострої респіраторної інфекції COVID-19 відсторонити позивача від роботи без збереження заробітної плати як працівника, який відмовляється або ухиляється від обов`язкового щеплення проти гострої респіраторної інфекції COVID-19 згідно списку, що додається до наказу (пункт 8 вказаного списку). Спірні правовідносини регулюються нормами трудового законодавства та законодавства про охорону здоров`я. Відповідно до частин 1 і 2\~статті 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право, зокрема, на здорові і безпечні умови праці (стаття 2 Кодексу законів про працю України). Згідно із ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Частиною 1 статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: - появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; - відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; - в інших випадках, передбачених законодавством. У визначенні поняття «законодавством» суд враховує рішення Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/09 (справа про тлумачення терміну «законодавство»), відповідно до якого термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 КЗпП України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. За положеннями статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (далі Закон № 2801-XII) громадяни України зобов`язані: а) піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; б) у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; в) вживати передбачених\~Законом України "Про екстрену медичну допомогу", заходів для забезпечення надання екстреної медичної допомоги іншим особам, які знаходяться у невідкладному стані; г) виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Частинами другою, третьою статті 14 Закону України «Про охорону праці» встановлено, що працівник зобов`язаний дбати про особисту безпеку і здоров`я, а також про безпеку і здоров`я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування на території підприємства; знати і виконувати вимоги нормативно-правових актів з охорони праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, користуватися засобами колективного та індивідуального захисту. Згідно приписам ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Як передбачено статтею 30 Закону «Основи законодавства України про охорону здоров`я» № 2801-XII щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України. Статтею 28 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» передбачено, що перелік особливо небезпечних і небезпечних інфекційних захворювань, умови визнання особи хворою на інфекційну хворобу або носієм збудника інфекційної хвороби, протиепідемічні і карантинні правила встановлюються в порядку, визначеному законодавством. На виконання вказаної норми 19.07.1995 р. Міністерством охорони здоров`я України було прийнято Наказ № 133 «Про затвердження Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб» та затверджено Перелік особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб. Наказом МОЗ України від 25.02.2020\~ № 521 було внесено зміни до Наказу МОЗ № 133 від 19.07.1995 р. Вказаний Перелік особливо небезпечних інфекційних хвороб було доповнено пунктом 39 «COVID-19». За змістом статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом (правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц (провадження № 61-18651св18)). Таким актом є, зокрема Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб», який передбачає відсторонення працівників як в разі відмови від обов`язкових щеплень, так і в разі ухилення від обов`язкових щеплень. Згідно із частиною 2\~статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб"\~(далі Закон № 1645-III) працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та\~організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Таким чином, положеннями ч.2 ст.12 Закону № 1645-IIIчітко врегувальовано можливість відсторонення від роботи у разі ухилення або відмови від обов`язкового профілактичного щеплення проти інфекційних хвороб працівників професій, перелік яких встановлений центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я незалежно від включення до карти щеплень. Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, є Міністерство охорони здоров`я України (надалі - МОЗ). Наказом МОЗ від 5 лютого 2020 року за № 521 розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, який затверджений наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, доповнено пунктом 39 такого змісту: «COVID-19». Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (надалі - Перелік № 2153), відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, в тому числі закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Відповідно до примітки до Переліку № 2153 обов`язкове профілактичне щеплення проводиться в разі відсутності у працівника абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за №1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року №2070). Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в редакції від 26 жовтня 2021 року, що діяла на час спірних правовідносин) з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2021 року установлено на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 20 травня 2020 року № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та від 22 липня 2020 р. № 641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2". Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236» ця постанова доповнена п.41-6, відповідно до якого «керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 року № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я (зазначені постанови Кабінету Міністрів України в установленому законом порядку скасовані не були). Згідно ч. 1 ст. 117 Конституції України постанови і розпорядження Кабінету міністрів України є обов`язковими до виконання. Постанова № 1236 (з врахуванням змін, передбачених постановою Кабінету міністрів України № 1096 від 20.11.2021 року) на момент виникнення спірних правовідносин неконституційними не визнавалась, є чинною та підлягає до застосування. Таким чином, суд приходить до висновку, що до передбачених законодавством випадків відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим. У постанові Верховного\~Суду від\~20\~березня 2018\~року у\~справі №\~337/3087/17 було\~визначено що\~вимога про\~обов`язкову\~вакцинацію населення\~проти особливо\~небезпечних хвороб,\~з огляду\~на потребу\~охорони громадськогоздоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб, є виправданою. Тобто в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17. Верховний Суд у постанові від 20 березня 2018 року у справі № 337/3087/17 зазначив, що завданням держави є забезпечення дотримання оптимального балансу між реалізацією права дитини на дошкільну освіту та інтересами інших дітей. У спорі, що розглядався, індивідуальне право (інтерес) батьків дитини відмовитися від щеплення при збереженні обсягу права дитини на здобуття освіти, в тому числі в дошкільних закладах, протиставляється загальному праву (інтересу) інших батьків та їх дітей, які провели щеплення перед направленням дитини для здобуття освіти в дошкільних закладах, з метою забезпечення загального блага у формі права на охорону здоров`я, що, крім іншого, гарантоване статтями 3, 27 та 49 Конституції України. У постанові Верховного\~Суду від\~08\~лютого 2021\~року у\~справі №\~630/554/19 вказано, що через відмову матері від профілактичного щеплення дитини у зв`язку з недовірою до вакцини, відповідач правомірно відмовив у прийнятті дитини до дитячого навчального закладу без висновку лікарсько-консультативної комісії (за відсутності у дитини щеплень) про можливість відвідування дитячого навчального закладу. Оскільки будь-яке право об`єктивно кореспондується з обов`язками, право на дошкільну освіту закон пов`язує з обов`язком проведення профілактичних щеплень, які гарантують безпеку як власне окремій дитині, так і особам, які навколо неї, висновки судів нижчих рівнів про протиправність та неправомірність дій завідувачки дитячого навчального закладу є необґрунтованими і такими, що суперечать закону. Дитина позивача не позбавлена права на освіту і може отримати її в інших формах. У постанові від\~10\~березня 2021\~року у\~справі №\~331/5291/19 Верховний Суд зазначив, що відповідно до статті 53 Конституції України кожен має право на освіту. Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тобто не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя і здоров`я людини над правом на освіту. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя і здоров`я її громадян. Держава, встановивши правило про те, що без щеплень дитина не може бути допущена до занять, не тільки реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учнів та працівників школи або дитячого садка, а й захищає таким чином власне дитину, яка неї отримала профілактичних щеплень. З огляду на суспільні інтереси тимчасове відсторонення дитини від занять (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) не призвело до порушення конституційного права на освіту, яку вона може отримати в інших формах. Аналізуючи зазначені вимоги законодавства можна дійти висновку, що позивач [PERSON] , працюючи на посаді викладача кафедри іноземних мов станом на час видачі спірного наказу підпадав під дію вимог законодавства щодо проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 та не надав роботодавцю підтвердження проведення вказаного щеплення або наявності медичних протипоказань проти нього, наслідком чого нормами вищевказаного законодавства є відсторонення працівника від посади. Позивачем як на момент постановлення спірного наказу № 404-к «Про відсторонення від роботи», так і в ході розгляду справи не було надано жодних доказів проведення ним щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, чи наявності медичного висновку встановленої форми про наявність протипоказань для щеплення проти гострої респіраторної інфекції COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Відсторонення від роботи це тимчасове позбавлення працівника, який перебуває у трудових правовідносинах із підприємством, можливості реального здійснення ним права на працю на підставі виявленого власником чи уповноваженим ним органом факту, через який він має право усунути або зобов`язаний усунути працівника від роботи. За змістом статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 185/676/18 (провадження № 61-8219св19). Відповідно роз`яснення, викладені в листі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.12.2021 року № 3223/0/208-21, де зазначено, що під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, за загальним правило такому працівникові заробітна плата не виплачується. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця зберегти заробітну плату за працівником, відстороненим через відмову вакцинуватися від коронавірусної хвороби. Водночас, відсторонюючи працівника, керівник повинен діяти в спосіб та в межах повноважень, передбачених законом. Тому в наказі про відсторонення мають бути зазначені підстави та строк такого відсторонення. Керівник має ознайомити з таким наказом працівника. Якщо працівник відмовляється ознайомитись з наказом та поставити свій підпис, про це складається акт. На період відсторонення за працівником зберігається робоче місце. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що наказ ректора Черкаського національного університету ім. Богдана Хмельницького № 404-к від 08 листопада 2021 року 05.11.2021 року «Про відсторонення від роботи»» в частині прав та обов`язків позивача [PERSON] відповідає Конституції України та нормам чинного законодавства України. Щодо доводів позивача про те, що він на момент виникнення спірних правовідносин не відмовлявся та не ухилявся від вакцинації проти COVID-19 суд враховує наступне. Про обов`язок щодо здійснення щеплення всіма працівниками університету, можливість відсторонення позивача від роботи у випадку не надання ним роботодавцеві (відповідачеві) доказів проведення щеплення від COVID-19 або пред`явлення документа встановленої форми про наявність медичних протипоказань до такого щеплення, позивач був попереджений, як і кожен працівник університету, шляхом видання та ознайомлення ним з наказом ректора університету [PERSON] від 29 вересня 2021 року № 231 «Про організацію вакцинації працівників і здобувачів вищої освіти». Також у наказі від 29 вересня 2021 року № 231 «Про організацію вакцинації працівників і здобувачів вищої освіти» було зазначено, що на керівника університету покладено зобов`язання після набрання чинності Наказу № 2153 відсторонювати від роботи не вакцинованих працівників без збереження за ними заробітної плати на підставах та у порядку, визначеному Кодексом законів про працю України і закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб. 05 листопада 2021 року завідувачем кафедри іноземних мов [PERSON] в присутності викладача кафедри іноземних мов [PERSON] та старшого лаборанта кафедри іноземних мов [PERSON] до відома позивача було доведено до відома наказ ректора університету [PERSON] від 02 листопада 2021 року «Про запровадження обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної інфекції COVID-19», згідно якого керівникам навчально-наукових інститутів, факультетів, самостійних кафедр, навчально-наукових центрів, інших структурних підрозділів було наказано довести до кожного працівника вимоги нормативно-правових актів щодо обов`язкового щеплення від COVID-19. Відносно працівників, які без поважних причин відмовилися від щеплення проти COVID-19, було наказано внести пропозиції щодо відсторонення їх від роботи з 08 листопада 2021 року до дня усунення причин такого відсторонення. Зі змістом наказу позивач ознайомився, однак від підпису про ознайомлення відмовився, про що завідувачем кафедри іноземних мов [PERSON] було складено відповідний акт від 05 листопада 2021 року. Щодо твердження позивача про те, на момент його призначення на посаду вакцинація проти COVID-19 не була обов`язковою умовою для працівників та не передбачалась в організації праці позивачів а сам позивач не був повідомлений відповідачем про зміну істотних умов праці, пов`язаних з організацією праці, що викликана необхідністю вакцинації проти COVID-19 а також посилання позивача на порушення роботодавцем ст.32 КЗпП України щодо попередження про зміни істотних умов праві за два місяці суд вважає такими, що не обґрунтовують позовні вимоги зважаючи на наступне. У матеріалах справи міститься заява позивача від 23.12.2014 року, вх. № 1883, в якій він, при переведенні позивача на посаду старшого викладача, ознайомився з умовами роботи, правилами внутрішнього трудового розпорядку університету та своїми функціональними обов`язками, які зобов`язався виконувати. У подальшому умови трудового договору позивача змінювалися лише в частині строків роботи і тривалості робочого часу. Відповідно до частини 1\~статті 21 КЗпП України\~трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи\~фізичною особою,\~за якою\~працівник зобов`язується\~виконувати роботу,\~визначену цією\~угодою,\~а власник\~підприємства,\~установи,\~організації або\~уповноважений ним\~орган чи\~фізична особа\~зобов`язується\~виплачувати працівникові\~заробітну плату\~і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом\~статті 21 КЗпП України\~істотними умовами трудового договору є трудові обов`язки, режим роботи, тривалість робочого часу та часу відпочинку, умови оплати праці, пільги, компенсації, додаткові гарантії тощо. До істотних умов праці, крім перелічених, з урахуванням інтересів конкретних працівників можна віднести також встановлення або скасування деяких додаткових елементів у трудовій функції, якщо основна трудова функція при цьому не змінюється, збільшення або зменшення обсягу роботи, ступеня самостійності, відповідальності працівника, ступеня шкідливості роботи, перехід з індивідуальної на колективну організацію праці і навпаки, тощо. Відповідно до приписів частини 3\~статті 32 КЗпП України\~під змінами істотних умов праці слід розуміти зміну систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших, щодо яких працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Згідно з частиною четвертою статті 32 КЗпП України, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. У пункті 6 частини першої статті 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці. У пункті 10\~постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум\~Верховного Суду\~України навів\~приклади змін\~істотних умов\~праці:\~раціоналізація робочих\~місць,\~уведення нових\~форм організації\~праці,\~зокрема,\~перехід на\~бригадну форму організації праці і, навпаки, впровадження передових методів, технологій тощо. Під змінами в організації виробництва і праці варто розуміти об`єктивно необхідні дії власника або уповноваженого ним органу, обумовлені, за загальним правилом, впровадженням нової техніки, нових технологій, вдосконаленням структури підприємства, установи, організації, режиму робочого часу, управлінської діяльності, що спрямовані на підвищення продуктивності праці, поліпшення економічних та соціальних показників, запобігання банкрутству і масовому вивільненню працівників та збереження кадрового потенціалу в період тимчасових зупинок у роботі, створення безпечних умов праці, поліпшення її санітарно-гігієнічних умов. Змінами в організації виробництва і праці слід вважати також удосконалення систем\~заробітної праці, нормування праці, ліквідацію шкідливих робіт, раціоналізацію робочих місць після їх атестації тощо. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що вакцинація не є змінами в організації виробництва і праці у розумінні ч. 3 ст. 32 КЗпП України, а є лише умовою, за дотриманням якої працівник допускається до виконання своїх трудових обов`язків. У випадку, якщо працівник відмовляється або ухиляється від профілактичного щеплення, він підлягає відстороненню від виконання своїх професійних обов`язків а не звільненню, як це відбувається при зміні істотних умов. Крім того, виконання ректором університету приписів законодавства України про захист населення від інфекційних хвороб не може розцінюватися як зміна істотних умов праці. Таким чином, жодних істотних змін умов праці позивача не відбулося, позивач був лише тимчасово увільнений від виконання своїх трудових обов`язків у порядку, передбаченим чинним законодавством України. Трудові відносини відповідача з позивачем не розірвані, за позивачем зберігається його робоче місце, тривалість робочого часу та розмір заробітної плати, визначені трудовим договором. Суд не\~може погодитися\~з аргументами\~позивача про\~те,\~що відповідачем\~не вчинено дій для проведення організованої вакцинації для працівників, не роз`яснено порядок та місця здійснення вакцинації а також її необхідність. Як підтверджується матеріалами справи та не спростовано позивачем, до моменту прийняття спірного наказу № 404-к «Про відсторонення від роботи» 08 листопада 2021 року позивачеві як і усім іншим працівникам університету надавався вільний доступ проходження щеплення у пункті вакцинації. У червні 2021 року в одному з гуртожитків університету був розгорнутий пересувний пункт безоплатної вакцинації для усіх працівників університету, про що було публічно оголошено всім працівникам, також встановлено графік вакцинації. У вересні 2021 року у навчальному корпусі № 3 університету було відкрито постійно діючий пункт вакцинації. Дана інформація була у публічному доступі й розміщена на офіційному веб-сайті відповідача, де було зазначено, серед іншого, адресу місцезнаходження таких пунктів вакцинації та час їх роботи. Окрім того, відповідно до ч.3 ст.11 Закону № 1645-III«Про захист населення від інфекційних хвороб» забезпечення проведення профілактичних щеплень законом покладено не на керівників закладів освіти, а на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування та органи державної санітарно-епідеміологічної служби. Відповідач також не погоджується з доводом позивача про те, що спірним наказом відповідач позбавив позивача право заробляти собі на життя працею, також право на отримання заробітної плати не нижчої від визначеної законом, оскільки завданням держави та відповідача як роботодавця є забезпечення дотримання оптимального балансу між реалізацією права людини на працю та інтересами інших людей. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці і саме з цією метою на підприємства, установи та організації покладено обов`язок забезпечення створення безпечних та нешкідливих умов праці. Як визначив Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 відсторонення працівника від роботи це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам. Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Доводи позову про те, що відсторонення від роботи є втручанням у гарантоване Конституцією України право людини на працю та право заробляти працею на життя, що дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать постанова КМУ № 1236 від 09 грудня 2020 року суд вважає такими, що не обґрунтовують позовні вимоги, виходячи з такого. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи держвлади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків: втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки, економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі, для захисту прав і свобод інших осіб. У рішенні від 28 квітня 2021 року (CASE OF VAVШIИKA AND OTHERS v. THE CZECH REPUBLIC) Європейський суд з прав людини підкреслив, що, на загальну думку, вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних з точки зору витрат заходів у сфері охорони здоров`я і що кожна держава має намагатися досягати максимально можливого рівня вакцинації серед свого населення. Конвенція та інші міжнародні документи покладають позитивне зобов`язання на Договірні Держави зі вжиття належних заходів із захисту життя і здоров`я осіб, які перебувають під їхньою юрисдикцією. У світлі цих аргументів ЄСПЛ дійшов висновку, що обов`язок проходження вакцинації в Чехії є відповіддю національних органів влади на нагальну соціальну потребу в захисті здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від відповідних хвороб та недопущенні будь-якої тенденції зменшення рівня вакцинації дітей. Суд зрештою дійшов висновку, що оскаржувані заходи можуть вважатись такими, що були «необхідними у демократичному суспільстві», а тому не вбачав порушення статті 8 Конвенції. У рішенні від 15 березня 2012 року (СПРАВА «СОЛОМАХІН ПРОТИ УКРАЇНИ», в якій заявник оспорював проведення вакцинації від дифтерії) ЄСПЛ зазначив, що у цій справі було втручання у приватне життя та таке втручання було чітко передбачено законом і переслідувало легітимні цілі охорони здоров`я. На думку Суду, порушення фізичної недоторканості заявника можна вважати виправданим міркуваннями охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційного захворювання. Крім того, згідно з висновками національного суду, медичний персонал перевірив відсутність протипоказань до щеплення заявника перед тим, як його проводити, отже, було вжито необхідних запобіжних заходів, щоб гарантувати, що медичне втручання не завдасть шкоди заявникові тією мірою, якою це порушуватиме баланс інтересів особистої недоторканості заявника та інтересів охорони здоров`я населення. Отож Європейський суд з прав людини дійшов висновків, що вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних заходів у сфері охорони здоров`я, мета якої є захист здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від інфекційного захворювання. Відповідно до статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Суд виходить з того, що хоча мета статті 8, а також статті 1 Протоколу1 переважно полягає у тому, щоб захистити осіб від свавільного втручання з боку органів державної влади, це не просто вимагає від держави утримуватись від такого втручання. Ці зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів, спрямованих на гарантування поваги до приватного життя та права мирного володіння майном навіть у сфері стосунків між приватними особами. Стаття 8 § 2 перераховує законні цілі, які можуть виправдовувати обмеження прав,захищених статтею 8, серед яких : «в інтересах захисту здоров`я інших осіб». ЄСПЛ у справах стосовно статті 8 Конвенції пояснив, що у даному контексті вислів «необхідний» не має такої гнучкості, як «корисний», «розумний» або «бажаний», а натомість передбачає існування «нагальної суспільної потреби» у даному втручанні. На думку суду, аби встановити, чи конкретне втручання у статтю 8 є «необхідним у демократичному суспільстві», необхідно зважувати суспільні інтереси супроти права заявника. Суд погоджується, що відсторонення позивачки від роботи із призупиненням виплати заробітної плати в зв`язку з ненаданням інформації про профілактивне щеплення або лікарську довідку про протипоказання до нього становить втручання в приватне життя позивачки та її право на мирне володіння майном, а саме отримання заробітної плати. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на повагу приватного життя та право на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 8 та статті 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» ; (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям . Будь-яке втручання державної влади у право особи на повагу до приватного життя і права мирно володіння майном, включаючи законні очікування на отримання майна у вигляді заробітної плати, має відбуватись згідно із законом. Цей вислів не лише встановлює вимогу відповідності до національного законодавства, але й вимагає його якості і сумісності із принципом верховенства права. Національне законодавство повинне бути чітким, передбачуваним і належно доступним. Стосовно передбачуваності вислів «згідно із законом» визначає, що національне право має бути достатньо передбачуваним у формулюваннях, аби надати особам належні вказівки щодо обставин і умов, за яких державні органи уповноважені вдаватись до заходів,що впливають на їхні гарантовані Конвенцією права. При цьому особа повинна мати спроможність розумною мірою передбачити, принаймні за порадою фахівця з права, що її вважатимуть такою, на кого поширюється дане законодавство. Разом з тим, в ході судового розгляду не встановлено, що таке втручання в частині прав та законних інтересів позивача здійснено не на підставі закону. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням від СОVID-19 в порядку реалізації відповідних повноважень, передбачених статті 12 Закону України № 1645-III «Про захист населення від інфекційних хвороб». Отже, віднесення позивача як працівника закладу освіти до Переліку професій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням від СОVID-19 мало місце на підставі та у спосіб, встановлений Законом № 1645-III статті 12 Закону України № 1645-III «Про захист населення від інфекційних хвороб», а не самим по собі підзаконним актом КМУ чи МОЗ. Відносини у сфері захисту населення від інфекційних хвороб регулюються передусім спеціальним законом "Про захист населення від інфекційних хвороб" та іншими нормативними актами, прийнятого на підставі зазначеного Закону - постановою КМУ № 1236 та наказом МОЗ № 2153. Крім того, норми Закону «Про захист населення від інфекційних хвороб» є спеціальними по відношенню до норм КЗпП, оскільки регулюють вужче коло суспільних правовідносин - діяльність підприємств, установ та організацій, спрямовану на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів (преамбула Закону № 1645-ІІІ), тоді як норми КЗПП регулюють регулює суспільні відносини всіх працівників (ст.1 КЗпП). У разі якщо норми нормативних актів рівної юридичної сили містять різні моделі правового регулювання, перевагу при застосуванні слід надавати тій нормі, яка регулює вужче коло суспільних відносин, тобто є спеціальною. Саме такий підхід застосував Верховний Суд у постанові від 29.01.2019 у справі № 807/257/14. Досліджуючи, чи переслідує втручання у права позивачки «суспільний інтерес» та чи є такий захід пропорційним визначеним цілям, суд враховує, що принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим. Оскільки право позивача на працю об`єктивно кореспондується з його обов`язками дбати про особисту безпеку і здоров`я, а також про безпеку і здоров`я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування на території підприємства, втручання у приватне життя та право на мирне володіння майном позивачки є виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання. Тобто незважаючи на те, що кожна людина має право самостійно розпоряджатися власним життям і здоров`ям, існує перелік обов`язкових щеплень, які мають бути проведені окремою категорією працівників у зв`язку з особливостями виконуваної ними роботи. Відмова від вакцинації є цілком правомірною, але в цьому випадку працівник свідомо допускає настання наслідків у вигляді відсторонення від роботи. Відмова працівника від вакцинації не повинна ставити під загрозу здоров`я інших працівників, які працюють з позивачкою, а також студентів, які навчаються в Черкаському національному університеті ім. Богдана Хмельницького. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 3 ст.\~12,\~ч. 1 ст. 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Враховуючи, що позивачем, в порушення вимог діючого законодавства, до моменту прийняття спірного наказу № 404-к «про відсторонення від роботи, а також в ході судового розгляду, наказу не були надані ні сертифікат про проходження профілактичних щеплень проти COVID-19, ні медичний висновок про наявність протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19, суд з урахуванням позиції ЄСПЛ, згідно якої впровадження обов`язкової вакцинації задля боротьби за громадське здоров`я не є порушенням прав окремих осіб, дійшов висновку, що роботодавець (відповідач), відповідно до вимог статті 46 КЗпП України, статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» 1645-ІІІ, інших норм діючого законодавства, правомірно відсторонив позивача від роботи, а отже наслідки у вигляді відсторонення від роботи та, у свою чергу, втрату заробітної плати були спричинені свідомим вибором позивача у реалізації своїх прав у межах діючого законодавства, у зв`язку з чим позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Крім того, при вирішенні питання про відкриття провадження у справі суддею встановлено, що до звернення до суду з даним позовом позивач раніше звертався до іншого суду з позовом між тими самими особами, з приводу одного предмету спору і з тиж же підстав. Так, 01 грудня 2021 року позивач звернувся до Черкаського районного суду та Соснівського районного суду м.Черкаси з позовами до Черкаського національного університету ім. Богдана Хмельницького з позовом про поновлення на роботу. Ухвалою судді Черкаського районного суду в справі № 707/2917/21 від 03.12.2021р. позовну заяву [PERSON] було повернуто у зв`язку з її відкликанням представником позивача 02 грудня 2021 року. Звернення позивача з позовною заявою 01.12.2021 року до одного й того самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав до різних судів з подальшим відкликанням одного позову може мати ознаки зловживання процесуальними правами, а саме - у такий спосіб може здійснюватись маніпулювання автоматизованою системою суду шляхом подання позову до конкретного складу суду. Разом з тим, позивачем у позовній заяві не наведено будь-яких обгрунтувань щодо спростування доводів відзиву про тотожність позову у даній справі та позову у справі № 707/2917/21, якщо так, чому позивачем було відкликано позов у справі 707/2917/21 до відкриття провадження у справі. Враховуючи викладене, та

Outcome: dismissed