Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-13 00:00:00

10.05.2022 [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. Позовна заява мотивована тим, що 02.09.2020 шлюб між нею та відповідачем розірвано. У шлюбі народилися діти: донька - [PERSON] , [INFO] , та син - [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з нею. Відповідач ухиляється від покладеного на нього, у відповідності до ст. 180 СК України, обов`язку утримувати своїх дітей, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, тому позивачка змушена поставити питання про стягнення аліментів в судовому порядку. Ураховуючи викладене просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) до досягнення дітьми 23-х років за умови, що вони будуть продовжувати навчання. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.05.2022 головуючим суддею по розгляду даної справи визначено суддю Панченко О.М. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Панченко О.М. від 10.05.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання позивачка не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов просить задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач по справі в судове засідання не з`явився, причини його неявки суду не відомі, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином. З огляду на викладене вище, суд вважає можливим розглянути дану справу у відсутності сторін по справі на підставі наявних в ній доказів, при цьому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснює фіксування судового засідання технічними засобами. Оскільки сторона позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, а відповідач належним чином повідомлявся про день та час розгляду справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши наявні докази в матеріалах справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, між позивачкою та відповідачем у справі 31.12.2005 був зареєстрований шлюб. Від даного шлюбу сторони мають спільних дітей: дочку - [PERSON] , [INFO] , та сина - [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з позивачкою. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02.09.2020 шлюб між сторонами по справі було розірвано. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 141, ч.ч.1- 4 ст. 150, ст. 180, ч.ч.1- 3 ст. 181, ст. 182 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою ст. 157 СК України. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Оскільки закон демонструє гендерну рівність у питанні визначення обсягу прав і обов`язків обох батьків щодо їх спільних дітей тому, при визначенні аліментів на утримання дитини, суд має враховувати і можливість отримання дитиною утримання від іншого з батьків, з яким проживає дитина. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Сімейний кодекс України дає батькам право визначити за їх домовленістю спосіб виконання ними обов`язку по утриманню дітей, а у разі недосягнення ними такої домовленості відповідний обов`язок покладається на суд. При цьому Кодекс визначає лише орієнтовний перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, мінімальну та рекомендовану межу аліментів (ст. 182 СК України). Водночас, ч. 5 ст. 183 СК України встановлено чіткі розміри аліментів на дітей, які можуть бути стягнуті в порядку наказного провадження, а саме: на одну дитину - одна чверть, на двох дітей - одна третина, на трьох і більше дітей - половина заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Проте, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі одної чверті до досягнення дітьми 23-х років за умови, що вони будуть продовжувати навчання. Враховуючи, що ч. 1 ст. 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом, при цьому, відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України, розмір аліментів на двох дітей - одна третина, а також беручи до уваги, що діти сторін проживають разом з матір`ю, а відповідач у справі є їх батьком то на нього покладено однаковий з позивачкою обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своїх дітей, при цьому добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов`язку не досягнуто. Відповідач на даний час є працездатним, відомостей про наявність на утриманні інших дітей чи непрацездатних дружини, батьків до суду не надійшло, не утримує дітей, суд дійшов висновку про доцільність визначення розміру аліментів на утримання дітей у розмірі 1/3 частини від усіх доходів відповідача з урахуванням потреб дітей і можливостей батька. З огляду на викладене, приймаючи до уваги обставини справи, що мають значення для вирішення спору по суті, оцінюючи в сукупності зібрані докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дітей щомісячно у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає обов`язковому негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць. При цьому щодо вимоги позивачки про стягнення аліментів до досягнення дітьми 23-х років з посиланням на ст. 199 СК України, то суд констатує, що дана норма регулює питання стягнення аліментів на повнолітніх дітей, які продовжують навчання. А отже пред`явлення такого позову можливе лише після досягнення дітьми 18-річного віку. Оскільки діти сторін у справі є неповнолітніми, то приписи даної норми не підлягають застосуванню, у зв`язку з чим аліменти слід стягувати до досягнення дітьми повноліття. Оскільки позивачка відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, такий в дохід держави, відповідно до ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача по справі в розмірі 992,40 грн.

Outcome: partial