Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-27 00:00:00

у лютому 2022 року позивач [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що 14.02.2015 року між сторонами у справі зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей. У зв?язку із погіршенням стосунків у сім?ї, позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. Позивач зазначає, що у шлюбі сторонами набуто нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , вартістю 861 721 грн., яка є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу у рівних частках між ними. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 15.02.2022 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с. 35). Відзив на позов від відповідача до суду не надходив. У судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що спірна квартира придбана за його особисті кошти, отримані від продажу квартири, яка належала йому на праві особистої приватної власності. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, суд надходить до наступного. Судом встановлено наступні обставини по суті справи. 14.02.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 7). Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 11.12.2018 року [PERSON] придбано квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком О.А. за реєстровим номером 8535 (а.с. 46-47). Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України та ЦК України зокрема, в частині щодо права особистої приватної власності на майно, яке набуте під час шлюбу, спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно частини першої статті 21 СК України шлюб - сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. На противагу цьому слід зазначити, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Судовим розглядом встановлено, що спірна квартира придбана сторонами спору у період зареєстрованого шлюбу. В частині джерела походження грошових коштів на придбання спірної квартири судом встановлено наступне. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зазначає про придбання спірної квартири хоча і в період шлюбу, однак за особисті грошові кошти, отриманні за місяць до придбання спірної квартири, від продажу іншої квартири, яка належала відповідачу на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування. Вказана обставина знайшла своє ствердження в ході розгляду справи та випливає з наступного. З матеріалів справи вбачається, що 31.03.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нельзіним М.С. за реєстровим номером 1523, відповідно до якого [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] (а.с. 42-43, 44). 24.11.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Демчук Л.В. за реєстровим номером 2749, за умовами якого [PERSON] відчужено зазначену квартиру за ціною продажу 600 000 грн. (а.с. 48). Менше, ніж через місяць, 11.12.2018 року [PERSON] укладено договір купівлі-продажу спірної квартири за ціною 861 721 грн. Вказані обставини свідчать про те, що основним джерелом походження коштів для придбання спірної квартири були грошові кошти, отримані [PERSON] від продажу квартири, що належала останньому на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування, укладеного 31.03.2014 року, тобто, до укладення шлюбу з позивачем [PERSON] . За вказаних підстав, суд надходить до висновку про те, що відповідачем [PERSON] в ході розгляду справи спростовано презумпцію спільності спірного майна. Позивачем [PERSON] вказані обставини не спростовано, доказів, які б свідчили про протилежне в розпорядження суду не надано. Відтак, суд находить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: dismissed