Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-10 00:00:00

В червні 2022 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про встановлення юридичних фактів та визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що [INFO] померла її матір [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧВ № 083544 від 17 вересня 2004 року та на 1/2 частку домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS] . Спадщину після її смерті як спадкоємець за законом першої черги своєчасно прийняв її чоловік померлої [PERSON] , який [INFO] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на все домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS] , його земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та земельну ділянку, успадковану ним після смерті його дружини. Вона своєчасно прийняла спадщину як спадкоємець по заповіту після смерті свого батька. Однак, оскільки при житті спадкодавець не отримав правовстановлюючих документів на домоволодіння, вона не може оформити на себе право власності на вказане спадкове майно. Крім цього, з причин наявності розбіжностей в документах, які підтверджують факт родинних відносин між спадкодавцем та нею, а також наявності розбіжностей у таких правовстановлюючих документах, як заповіт та державні акти на право власності на земельні ділянки, виникла необхідність для вставлення юридичних фактів родинних відносин та належності правовстановлюючих документів. За вказаних обставин, просила встановити юридичні факти родинних відносин та належності правовстановлюючих документів, визнати за нею право власності на вказане домоволодіння в цілому та на земельні ділянки в порядку спадкування по заповіту після смерті [PERSON] .. Представник позивача надіслав на адресу суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав та просив розглянути справу у його відсутності. Представник відповідача звернувся до суду із заявою, в якій позов визнав та просив розглянути справу у його відсутності. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши матеріали справи та враховуючи, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачем не суперечить встановленим обставинам по справі та не порушує права та інтереси інших осіб, дійшов висновку про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні та частковому задоволенні заявлених позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до погосподарської книги по особовому рахунку № [NUMBER] станом на 1990-1991 роки домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS] відносилося до дворів колгоспного типу, в якому були зареєстровані та проживали [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в силу чого виходячи з положень ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР в редакції 1963 року кожен з них мав рівні долі у колгоспному дворі, тобто по 1/3 частці домоволодіння. Житловий будинок вказаного домоволодіння побудований в 1959 році на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстрований в Стальнівській сільській раді Дністровського району в погосподарській книзі із наданням відповідної адресної частини, що підтверджується технічним паспортом домоволодіння. Дані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що житловий будинок та господарські споруди побудовані відповідно до діючого на час їх будівництва законодавства, належним чином були зареєстровані органом місцевого самоврядування і належали зареєстрованим та проживаючим в ньому станом на 1990-1991 роках особам на праві спільної сумісної власності. Даючи оцінку вказаним обставинам суд виходить з того, що відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. За змістом статті 120 ЦК УРСР в редакції 1963 року, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. За вказаних обставин твердження позивача про те, що домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS] належало тільки подружжю [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці кожному є безпідставним, оскільки виходячи із рівності часток в майні колишнього колгоспного двору домоволодіння належало на праві спільної сумісної власності всім зареєстрованим членам двору, а саме [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку чим кожен з них мав рівні долі у колгоспному дворі, тобто по 1/3 частці домоволодіння. Таким чином, після смерті [PERSON] [INFO] відкрилася спадщина на 1/3 частку вказаного домоволодіння, право на яку вона набула як колишній член колгоспного двору, та на земельну ділянку відповідно до державного акту на право власності серії ЧВ № 083544 від 17 вересня 2004 року. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Спадщину після смерті [PERSON] своєчасно прийняв як спадкоємець по закону 1 черги її чоловік [PERSON] , оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується довідкою Стальнівської сільської ради № 822 від 16 серпня 2012 року. [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на 2/3 частки вищевказаного домоволодіння, а саме на 1/3 частку, яку він успадкував після смерті своєї дружини [PERSON] та на 1/3 частину - його власної частки, яку він набув в майні колишнього колгоспного двору, а також на земельну ділянку відповідно до державного акту на право власності серії ЧВ № 083544 від 17 вересня 2004 року та належні йому земельні ділянки відповідно до державних актів серії: ЧВ № 083544 від 17 вересня 2004 року; ЯЕ № 565105 від 29 червня 2010 року; ЯЕ № 565106 від 29 червня 2010 року; ЯЕ № 565107 від 29 червня 2010 року. Відповідно до заповіту, який був складений 06 грудня 2000 року та посвідчений секретарем Стальнівської сільської ради, спадкодавець [PERSON] заповів позивачу все своє майно. Позивач спадщину після смерті свого батька [PERSON] прийняла своєчасно, звернувшись із відповідною заявою до нотаріальної контори в межах шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи. В цей же термін інша донька спадкодавця [PERSON] від прийняття спадщини відмовилась на користь [PERSON] .. Однак, у зв`язку із смертю спадкодавця та відсутністю за ним правовстановлюючих документів на домоволодіння, а також з причин наявності розбіжностей в документах, які підтверджують факт родинних відносин між спадкодавцем та нею, розбіжностей у таких правовстановлюючих документах, як заповіт та державні акти на право власності на земельні ділянки нотаріальна контора 16 серпня 2021 року відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину. Вирішуючи вимогу про встановлення юридичних фактів, суд виходить з того, що відповідно до роз`яснень, викладених у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. За змістом ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені юридичні факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд розглядає справи про встановлення факту, в тому числі родинних відносин між фізичними особами. Той факт, що померлі [PERSON] та [PERSON] були рідними батьками [PERSON] підтверджується наявними в матеріалах справи свідоцтвами про народження позивача, про укладення шлюбу батьків, а також довідкою № 151 Мамалигівської сільської ради Дністровського району від 26 квітня 2022 року. Крім того, при оформленні виданого [PERSON] державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧВ № 083544 від 17 вересня 2004 року помилково було записано прізвище власника « [PERSON] » замість « [PERSON] ». Також, аналогічні помилки було допущено й при оформленні виданих [PERSON] державних актів на право власності на земельні ділянки серії: ЧВ № 083544 від 17 вересня 2004 року - записано прізвище власника « [PERSON] » замість « [PERSON] »; [NUMBER] від 29 червня 2010 року; ЯЕ № 565106 від 29 червня 2010 року; ЯЕ № 565107 від 29 червня 2010 року помилково було записано прізвище власника « [PERSON] » замість « [PERSON] ». Більше того, такого ж роду помилки, міститься й у складеному від імені [PERSON] на користь [PERSON] заповіті. Вищевказані факти підтверджується довідкою № 151 Мамалигівської сільської ради Дністровського району від 26 квітня 2022 року зі змісту якої вбачається, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є одною й тою самою особою, як і [PERSON] та [PERSON] , також вказано, що останні були батьками [PERSON] .. Оскільки, законом не визначено іншого порядку встановлення вказаних юридичних фактів, вони мають бути встановлені в судовому порядку. Задоволення вимог про встановлення юридичних фактів має юридичне значення для позивача. У суду немає підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених нею та підтверджених документами. А тому, враховуючи, що позивач є спадкоємцем по заповіту після смерті [PERSON] , спадщину прийняла своєчасно, інші спадкоємці від прийняття спадщини відмовились, то право власності на 2/3 частини домоволодіння та земельні ділянки, які належали спадкодавцям, слід визнати за нею в порядку спадкування. В частині визнання за позивачем права власності в порядку спадкування на 1/3 частку домоволодіння слід відмовити, оскільки дана частка домоволодіння належить позивачу як колишньому члену колгоспного двору та до складу спадщини після смерті її батьків не входить. На підставі ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР, ст.ст. 1218, 1223, 1268, 1269, 1270, 1273 ЦК України, суд

Outcome: partial