Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до\~Дзержинського районного\~суду м.\~Харкова з\~позовною заявою\~до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 06 грудня 2019 року у Московському районному у місті Харкові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб, про що здійснений відповідний актовий запис №999 від 06 грудня 2019 року. Від шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем у позивача не склалося у зв`язку з кардинально різними поглядами на родину, на спільне проживання, на виховання дитини, шлюбні відносини між подружжям припинилися у 2021 році, спільне господарство не ведеться. Примирення між позивачем та відповідачем неможливо. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу суперечило б інтересам щодо створення нової родини, а також інтересам дитини щодо виховання у безконфліктній родині. Незгоди з питань утримання та виховання дитини немає, дитина проживає тепер та буде після розірвання шлюбу проживати з матір`ю позивачем по справі. Майно, що є спільною сумісною власністю у подружжя відсутнє. В зв`язку з чим просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та шлюб між позивачем та відповідачем розірвати, після розірвання шлюбу позивачу залишити прізвище [PERSON] . Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась своєчасно та належним чином, в позовній заяві просила справу розглядати за її відсутністю. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся своєчасно та належним чином, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, проти задоволення позову про розірвання шлюбу не заперечував. Фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалась згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно із\~свідоцтвом про\~шлюб,\~серія:\~ [NUMBER] ,\~виданого 06\~грудня 2019\~року Московським\~районним у\~місті Харкові\~відділом державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~Головного \~територіального управління\~юстиції у\~Харківській області,\~між [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~та [PERSON] ,\~ [INFO] , був зареєстрований шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №999 від 06 грудня 2019 року, прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка [PERSON] , дружини [PERSON] (а.с.5). Згідно свідоцтва\~про народження,\~серія:\~ [NUMBER] ,\~виданого Харківським\~міським відділом\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану Східного\~міжрегіонального управління\~Міністерства юстиції\~(м.\~Харків),\~ [PERSON] народився\~ [INFO] ,\~та його\~батьками в\~свідоцтві записані: [PERSON] \~-\~батько та\~ [PERSON] -\~мати,\~про що\~зроблено відповідний\~актовий запис\~№17\~від 03\~січня 2020\~року (а.с. 6). Позивачем зазначено,\~а відповідачем\~не заперечується\~та не\~спростовано,\~що спільне життя з відповідачем у позивача не склалося у зв`язку з кардинально різними поглядами на родину, на спільне проживання, на виховання дитини, шлюбні відносини між подружжям припинилися у 2021 році, спільне господарство не ведеться, примирення між ними неможливо, подальше спільне проживання та збереження шлюбу суперечило б інтересам щодо створення нової родини, а також інтересам дитини щодо виховання у безконфліктній родині. Відповідно до положень статті 51\~Конституції\~України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За приписами ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідачем до суду подана заява, за змістом якої вбачається, що він проти розірвання шлюбу не заперечує, що фактично є визнанням позову зі сторони відповідача. Суд приймає до уваги таку заяву відповідача у зв`язку із наявністю для того законних підстав, та враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на їх законність та обґрунтованість. Згідно із ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з наступного. Відповідно до п. 8 статті 6 Закону України «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, ч. 1 ст. 142 ЦПК України закріплено, що у разі, зокрема визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку наведеним, враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про можливість повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею за звернення до суду із даним позовом, що становить 496,20 грн., з урахуванням того, що позов задоволений у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню залишкові 50% понесених позивачем судових витрат у вигляді судового збору у сумі 496,20 грн. Однак, приймаючи до уваги позицію позивача, яка не просить суд стягнути з відповідача понесені нею судові витрати у вигляді судового збору, суд вважає, що залишкові 50 % понесених позивачем судових витрат, які підлягають стягненню з відповідача на її користь, залишаються за позивачем.

Outcome: approved