Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду за позовною заявою, в якій просив визнати незаконним та скасувати наказ відповідача №564-к від 09.08.2021 року про звільнення позивача з посади начальника воєнізованої охорони; поновити позивача [PERSON] на посаді начальника відділу відомчої воєнізованої охорони Зміївської теплової електричної станції ПАТ «Центренерго», допустивши негайне виконання судового рішення; стягнути з відповідача Зміївської ТЕС ПАТ «Центренерго» на користь позивача 64409,39 гривень середнього заробітку за час вимушеного прогулу; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 500000,00 (п`ятсот) тисяч гривень; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 26950,0 гривень. В обґрунтування позову зазначив, що з 09.03.1998 року постійно працює на підприємстві Зміївська ТЕС ПАТ «Центренерго» (у відповідача), в тому числі з 01.04.2000 року в підрозділі воєнізованої охорони спочатку стрілком, потім контролером. 01 лютого 2001 року був переведений тимчасово виконуючим обов`язки командира відділення ОВОХР, а з 01 травня 2002 року згідно наказу 17-к від 14.05.2002 року позивач постійно працював начальником підрозділу воєнізованої охорони. 28 квітня 2021 року Дирекцією ПАТ «Центренерго» вирішено внести зміни в організаційні структури відокремлених підрозділів Товариства, в яких належало виключити загони відомчої воєнізованої охорони Вуглегірської ТЕС, Зміївської ТЕС, Трипільської ТЕС та створити відповідно відділи відомчої воєнізованої охорони Вуглегірської ТЕС, Зміївської ТЕС, Трипільської ТЕС з наступними штатними одиницями: -Начальник відділу відомчої воєнізованої охорони 1 одиниця; -Завідувач бюро перепусток 1 одиниця; -Черговий бюро перепусток 1 одиниця. На виконання вище зазначеного рішення Дирекції ПАТ «Центренерго», відповідачем 13 травня 2021 року видано наказ № 646 «Про скорочення штатів», за яким звільненню з підприємства підлягали 72 працівника, в тому числі й позивач. Одночасно відповідачем було видано наказ № 647 від 13.05.2021 року, за яким на Зміївській ТЕС ПАТ «Центренерго» було створено відділ відомчої воєнізованої охорони в складі: начальника відділу відомчої воєнізованої охорони з посадовим окладом 17132,00 грн, завідувача бюро перепусток та чергового бюро перепусток. Позивачеві було запропоновано зайняти посаду начальника відділу відомчої воєнізованої охорони після проведеної реорганізації, на що він погодився, та 17 травня 2021 року направив на ім`я директора відповідача письмову заяву про згоду на переведення на вказану посаду. Однак, з травня по липень 2021 року посадовими особами відповідача так і не було видано наказ про переведення (призначення) позивача на запропоновану посаду. При цьому, в соціальних мережах позивач побачив рекламні оголошення про наявність вакантної посади начальника відділу відомчої воєнізованої охорони Зміївської ТЕС ПАТ «Центренерго», яка йому була запропонована в зв`язку зі змінами в організації виробництва. 30 червня 2021 року позивач звернувся з письмовим запитом до відділу кадрів відповідача про причини його непризначення на запропоновану вакантну посаду, і 14.07.2021 року отримав запрошення на співбесіду до директора Зміївської ТЕС з приводу призначення. 13 липня 2021 року позивач приймав участь у засіданні профспілкового комітету підприємства Зміївської ТЕС, на якому розглядалося питання про надання переважного права чи відсутність підстав для надання переважного права на залишення на роботі, за результатами якого без вказівки будь-яких підстав, було надано попередню згоду профспілкового комітету на звільнення позивача. 15 липня 2021 року позивач приймав участь у співбесіді в кабінеті директора Зміївської ТЕС ПАТ «Центренерго» Фатьянова М.Ю., за результатами якої йому повідомили, що питання про його переведення на вакантну посаду вирішується З 17.07.2021 по 23.07.2021, та з 26.07.21 по 08.08.2021 року позивач перебував на лікарняному в зв`язку з хворобою, і 09 серпня 2021 року вийшов на роботу та продовжував виконувати свої обов`язки начальника відомчої воєнізованої охорони до 11.08.2021 року. При цьому 09.08.2021 року позивачем в черговий раз на ім`я в.о.директора відповідача було направлено заяву про переведення на вакантну посаду, яка була завізована відповідальною особою як «не заперечую». Однак 11 серпня 2021 року під час виконання трудових обов`язків позивача було ознайомлено з наказом про його звільнення від 09.08.2021 року та видано на руки трудову книжку, про що міститься підпис позивача в Журналі обліку трудових книжок та вкладишів до них від 11.08.2021 року. В цей же час йому стало відомо, що наказом відповідача № 542 від 02.08.2021 року, на посаду, яка йому пропонувалася та на виконання якої він погодився, з 03 серпня 2021 року було прийнято [PERSON] особу, яка до цього жодного дня не працювала на Зміївській ТЕС. Отже, вказані дії відповідача є незаконними та такими, що порушують його гарантоване Коституцією України право на працю та захист від незаконного звільнення. Вважає, що має бути негайно поновлений на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку виплат за останні 2 календарні місяці роботи. Крім того вказує, що протиправними діями посадових осіб відповідача йому спричинено значну моральну шкоду, бо він зазнав нервового зриву через сильне емоційне навантаження після незаконного звільнення, потрапив до лікарні, а потім витратив багато нервів і часу при підготовці матеріалів до суду для поновлення своїх прав. Значне погіршення самопочуття знаходиться, на думку позивача, у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з незаконними діями, а тому просить стягнути на його користь моральну шкоду та судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору та оплатою витрат на професійну правничу допомогу. (а.с.1-16) У відзиві на позовну заяву представник відповідача Зміївської ТЕС ПАТ «Центренерго» просила відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. (а.с.104-109) В обґрунтування своєї позиції зазначила, що дійсно позивач був працівником відповідача з 1998 року й займав посади відповідно до записів у трудовій книжці. Наказом № 564-к від 09.08.2021 року [PERSON] був звільнений у зв`язку зі скороченням штату на підставі п.1 ч.1 статті 40 Кодексу Законів про працю України. Відповідач наголосив, що рішення про звільнення працівників роботодавець приймає самостійно, оскільки визначення організаційної структури підприємства належить винятково до компетенції самого власника. Втручання у господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України. Процедура скорочення, проведена на підприємстві, була проведена згідно з законом, дотримано вимоги щодо повідомлення профспілкового органу про вивільнення працівників, письмового повідомлення - попередження працівників у строк за два місяці до звільнення про скорочення штату. Крім того, всіх працівників, що підлягали звільненню, було ознайомлено під підпис з переліком вакантних посад не тільки на підприємстві відповідача, а й на інших відокремлених підрозділах ПАТ «Центренерго» - Вуглегірської ТЕС, Трипільської ТЕС та ТОВ «Ременерго». В переліку вакантних посад була також і посада начальника відділу відомчої воєнізованої охорони. Строк попередження позивача про заплановане звільнення спивав 19 липня 2021 року, однак фактичне звільнення у вказану дату не відбулося, оскільки з 17 липня 2021 по 23.07.2021, а потім після вихідних днів з 26.07.2021 по 07.08.2021 року позивач хворів та ним було оформлено електронні листки непрацездатності. 09 серпня 2021 року, в перший робочий день позивач [PERSON] наказом № 564-к від 09.08.2021 року був звільнений зі скороченням штату на підставі п.1 ч.1 статті 40 КЗпП України, проведено необхідні розрахунки при звільненні, а отже процедура звільнення працівника зі скороченням штату не була порушена відповідачем. При цьому, оскільки позивач, перебуваючи на лікарняному, не приступив до виконання обов`язків на посаді начальника відділу відомчої воєнізованої охорони, на переведення на яку надав згоду, і ця посада до 02.08.2021 року залишалася вакантною, представник відповідача вважав, що позивач не скористався своїм правом зайняти запропоновану посаду, не вийшов на роботу у чітко визначений законом строк, тому підприємство прийняло на вказану посаду іншу особу і звільнило позивача зі скороченням штату. Крім того, у відзиві представником відповідача звернуто увагу на те, що в період з 2020 року по серпень 2021 року (час звільнення) 304 календарних дні в різні періоди перебував на лікарняному, і йому 15.10.2020 року була встановлена друга група інвалідності, в зв`язку з чим виконання трудових обов`язків ним належним чином викликає у відповідача обґрунтований сумнів. Оскільки, на думку відповідача, підстави для поновлення [PERSON] на роботі відсутні, вимоги про стягнення на користь останнього суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суми моральної шкоди та судових витрат, в тому числі й на професійну правничу допомогу, задоволенню не підлягають. У відповіді на відзив представник позивача наполягала на тому, що позивач ніколи не відмовлявся від запропонованої йому вакансії начальника відділу відомчої воєнізованої охорони і перебування його на лікарняному в період з 17.07.2021 по 07.08.2021 жодним чином не впливало на його переведення на вакантну посаду на підставі його заяви, яку він написав ще 17 травня 2021 року. Сумніви відповідача щодо його можливості виконувати трудові обов`язки за станом здоров`я внаслідок встановленої інвалідності не можуть мати відношення до справи, оскільки позивача звільнено в зв`язку зі скороченням штату, а не за станом здоров`я. (а.с.158-163) В запереченнях на відповідь представник відповідача підтримав позицію, викладену у відзиві, та просив відмовити позивачеві в задоволенні позовних вимог (а.с.171-173) Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 14 вересня 2021 року відкрито провадження за позовною заявою [PERSON] та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження (а.с.90) Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 09 лютого 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків згідно його заяви. (а.с.201-202) 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан строком на 30 діб, в подальшому неодноразово продовжений, в останнє - до 23 серпня 2022 року включно. Згідно Рекомендацій Ради суддів України від 02.03.2022 року, враховуючи особливості роботи судів в умовах воєнного стану, виходячи з поточної ситуації у відповідному регіоні, розгляд справи було відкладено до 01 липня 2022 року. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Пояснив, що працює на підприємстві Зміївська ТЕС ПАТ «Центренерго» з 1998 року безперервно, і підрозділ відомчої воєнізованої охорони, незалежно від назви - чи то відділ, чи то загін, створювався безпосередньо за його участі майже з нуля. За більше, ніж 20 років бездоганної праці, керівництвом відповідача не пред`являлося жодних нарікань до його роботи. Після прийняття рішення Дирекції ПАТ «Центренерго» про зміни в організації підпорядкованих підприємств, в тому числі і на Зміївській ТЕС, він погодився на запропоновану посаду начальника відділу відомчої воєнізованої охорони, хоча на цій посаді значно зменшувався й обсяг повноважень, й обсяг розміру заробітної плати. Свою згоду він висловив шляхом подання до відділу кадрів письмової заяви про переведення на посаду, ходив на всі співбесіди і до профкому, і до директора. При цьому, керівником станції було навіть завізовано його заяву про переведення, однак відповідний наказ так і не був виданий, не зважаючи на його численні письмові звернення, і в час перебування його на лікарняному було прийнято іншу особу, яка не тільки не мала переважного права залишення на роботі, а й взагалі не була працівником станції. 09 та 10 серпня 2022 року він відпрацював повні робочі дні, а 11 серпня довідався, що його перепустка заблокована, йому не можна заходити на територію підприємства, після чого у відділі кадрів він був ознайомлений з наказом про звільнення, виданим заднім числом, та отримав трудову книжку. Представник позивача адвокат Вайленко Г.О. наполягала на задоволенні позову, з підстав викладених у ньому та інших письмових заявах позивача по суті. Вказала на протиправність дій посадових осіб відповідача, які полягали у порушенні трудових прав позивача, не призначенні його на посаді за наявності вільних вакансій та висловленої ним згоди. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти задоволення позову та просила відмовити позивачеві в повному обсязі, оскільки підприємством Зміївською ТЕС ПАТ «Центренерго» було повністю дотримано процедуру звільнення працівників у зв`язку зі скороченням штатів, завчасно попереджено позивача про наступне вивільнення, надано повний перелік вакансій не тільки на Зміївській ТЕС, а й в інших структурних підрозділах ПАТ «Центренерго», однак оскільки на час спливу строку попередження 19 липня 2021 року [PERSON] не приступив до виконання обов`язків за вакантною посадою в зв`язку з перебуванням на лікарняному, він фактично відмовився від переведення, в зв`язку з чим після закінчення хвороби був звільнений на підставі пункту 1 ч.1 статті 40 КЗпП України, а на вакантну посаду була прийнята інша особа. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що працює на підприємстві Зміївська ТЕС ПАТ «Центренерго» з 2015 року на посаді завідувача бюро перепусток. У травні 2021 року її, як і інших працівників загону відомчої воєнізованої охорони, було повідомлено письмово під розпис про скорочення штатів та ознайомлено з переліком вакантних посад. Вона надала свою згоду на зайняття посади завідувача бюро перепусток відділу відомчої воєнізованої охорони, куди після проведених змін і була переведена згідно наказу. Приблизно місяць вона працювала одна, оскільки ні начальник відділу, ні черговий бюро перепусток ще не були призначені. До її посадових обов`язків додалося табелювання виходу працівників відділу на роботу, і документи, які необхідно було складати, вона підписувала особисто в керівника Зміївської ТЕС. 09 та 10 серпня 2021 року, після виходу з лікарняного, позивач [PERSON] працював на своєму робочому місці, і його перебування на території підприємства може бути підтверджено відомостями проходження через турнікети контрольно-пропускних пунктів станції, які зберігаються постійно. 11 серпня 2021 року вона отримала усну вказівку особисто від керівника Зміївської ТЕС в його службовому кабінеті заблокувати перепустку позивача, що унеможливлювало його вхід та вихід на території станції, а також вказівку переробити табель обліку робочого часу за серпень 2021 року, з якого виключити з переліку відпрацьованих робочих годин позивачем [PERSON] 10 серпня 2021 року. Інші свідки в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялися належним чином, і сторони не наполягали на їх допиті. Заслухавши пояснення учасників справи, свідка [PERSON] , суд встановив наступні обставини: Згідно Положення про Зміївську теплову електричну станцію Публічного акціонерного товариства «Центренерго», код ЄДРПОУ 05471247, підприємство відповідача є відокремленим підрозділом ПАТ «Центренерго», що здійснює свою діяльність на підставі законодавства України, Статуту Товариства та цього Положення. Рішення органів Товариства є обов`язковими для Директора та працівників електростанції. Поточне керівництво та питання організації з кадрових питань Зміївської ТЕС віднесено до компетенції директора Зміївської ТЕС (а.с.54, зв.бік а.с.59) Відповідно до витягу з протоколу 24/2021 засідання Дирекції ПАТ «Центренерго» від 16.04.2021 року, засновниками Товариства вирішено передати охорону об`єктів підпорядкованих теплових електричних станцій на договірних засадах органам Національної поліції (а.с.115) В зв`язку з цим, відповідно до витягу з протоколу 28/2021 засідання Дирекції ПАТ «Центренерго» від 28.04.2021 року, засновниками вирішено внести зміни в організаційні структури відокремлених підрозділів Товариства, в яких виключити загін воєнізованої охорони Вуглегірської ТЕС, загін відомчої воєнізованої охорони Зміївської ТЕС, воєнізовану охорону Трипільської ТЕС, та створити відділи відомчої воєнізованої охорони Вуглегірської ТЕС, Зміївської ТЕС, Трипільської ТЕС. Згідно пункту 1.3.2 вказаного протоколу, скороченню на Зміївській ТЕС підлягало 72 одиниці, в тому числі й посада начальника воєнізованої охорони, яку займав позивач. Згідно пункту 1.4. вказаного протоколу, на підпорядкованих Товариству ПАТ «Центренерго» відокремлених підрозділах, внаслідок змін в організації виробництва, в тому числі й на Зміївській ТЕС, утворювався відділ відомчої воєнізованої охорони з наступними штатними одиницями: -Начальник відділу відомчої воєнізованої охорони (1 одиниця); -Завідувач бюро перепусток (1 одиниця); -Черговий бюро перепусток (1 одиниця) (а.с.38, 116) На необхідність проведення таких змін у організації виробництва вказувало техніко-економічне обґрунтування скорочення працівників воєнізованої охорони підпорядкованих структурних підрозділів, за яким економія витрат Товариства в разі оптимізації складатиме 8,5 млн гривень (а.с.63, 114) На виконання рішення Дирекції ПАТ «Центренерго» директором Зміївської ТЕС Фатьяновим М.Ю. видано Наказ № 646 від 13.05.2021 року про скорочення посад загону відомчої воєнізованої охорони у штатному розписі з зобов`язанням визначити персональний склад працівників, що підлягають звільненню з урахуванням переважного права залишення на роботі (а.с.64, 119-120) Наказом директора Зміївської ТЕС ПАТ «Центренерго» № 647 від 13 травня 2021 року на виконання рішення Дирекції ПАТ «Центренерго» від 12.05.2021 року вказано внести зміни до штатного розпису Зміївської ТЕС та включити до штатного розпису відділ відомчої воєнізованої охорони у складі: -Начальник відділу відомчої воєнізованої охорони (1 одиниця) з окладом 17132,00 грн; -Завідувач бюро перепусток (1 одиниця) з окладом 11340,00 грн; -Черговий бюро перепусток (1 одиниця) з окладом 10728,00 грн (а.с.44) 14 травня 2021 року на підприємстві відповідача відбулося засідання комісії з визначення переважного права на залишення на роботі, в якій, згідно протоколу № 5 від 14.05.2021 року, приймали участь, зокрема, директор [PERSON] , начальник юридичного відділу Рябова О.Є., провідний фахівець з кадрових питань [PERSON] та голова первинної профспілкової організації [PERSON] . За результатами обговорення комісією було складено персональний перелік працівників у кількості 70 осіб, що підлягали звільненню за скороченням штату, до якого було включено й позивача [PERSON] (а.с.121-124) Згідно відповіді на адвокатський запит від 20.08.2021 року Зміївською ТЕС ПАТ «Центренерго», код ЄДРПОУ 05471247, інформація про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці за встановленою формою №40ПН до Харківського обласного центру зайнятості не подавалася (а.с.28) Наказом директора Зміївської ТЕС ПАТ Центренерго № 301-к від 14.05.2021 року «Про попередження про заплановане звільнення у зв`язку зі скороченням штатів» доручено фахівцю з кадрових питань підготувати письмові повідомлення про наступне вивільнення 70 працівників підприємства, в тому числі й позивача, з пропозицією про переведення на вакантні посади (за наявністю) (а.с.60-61, 125-126) 17 травня 2021 року позивач [PERSON] , в порядку статті 49-2 Закону про працю України, був письмово попереджений про скорочення його посади, дату звільнення 19.07.2021 року, та переліком наявних вакансій (а.с.127) Згідно наданого переліку вакансій (а.с.128 138), позивач погодився із запропонованою посадою начальника відділу відомчої воєнізованої охорони з окладом 17132,00 гривні (а.с.130) В той же день, 17 травня 2021 року, позивачем на ім`я директора Зміївської ТЕС [PERSON] направлено письмову заяву про переведення на посаду начальника відділу відомчої воєнізованої охорони (а.с. 26, 139) Крім того, відповідно до скарги та заяви охоронника 4 розряду ЗВВО [PERSON] , табельний номер 4164, в зв`язку зі скороченням штату останнім також було надано згоду та написано 3 заяви на переведення його на посади: начальника відділу відомчої воєнізованої охорони, завідуючого бюро перепусток та чергового бюро перепусток відділу відомчої воєнізованої охорони. Згідно поданого резюме, він з 16 липня 2008 року постійно працює охоронником 4 розряду загону відомчої воєнізованої охорони Зміївської ТЕС ПАТ «Центренерго», стаж роботи 18 років, освіта професійно-технічна, інвалід 3 групи. Не зважаючи на це, 29 червня 2021 року директором підприємства до Голови первинної профспілкової організації Зміївської ТЕС було направлено подання на надання згоди на звільнення згідно п.1 ст.40 КЗпП України 23 працівників підприємства, в тому числі й позивача [PERSON] . Як вбачається з вказаного подання, з 23 працівників, що підлягали скороченню, позивач [PERSON] мав 23 роки стажу на цьому підприємстві з повною вищою освітою та є інвалідом 2 групи, охоронник 4 розряду [PERSON] мав стаж роботи 24 роки з середньою спеціальною освітою та є інвалідом 3 групи, та охоронник 3 розряду [PERSON] мав стаж роботи на цьому підприємстві 25 років з базовою вищою освітою. Двоє останніх працівників не висловили згоду на переведення їх на посаду начальника відділу відомчої воєнізованої охорони, що вбачається з вище дослідженого переліку вакансій (а.с.140-141, а.с.128-138) 30 червня 2021 року позивач звернувся з письмовою заявою до директора Зміївської ТЕС Фатьянова М.Ю. з проханням повідомити його про наслідки розгляду його заяви та надання інформації про переведення (а.с.39) У відповідь на звернення позивача 08 серпня 2021 року директором [PERSON] зазначено, що питання стосовно його заяви на переведення вирішується (а.с.46) 13 липня 2021 року на засіданні профспілкового комітету Зміївської ТЕС, оформленого протоколом № 56 від 13.07.2021 року розглядалося подання директора Зміївської ТЕС Фатьянова М.Ю. від 29.06.2021 року на отримання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення працівників підприємства в зв`язку зі скороченням штату. Як зазначено в протоколі, позивач ознайомлений з переліком вакансій для працевлаштування, переважного права на залишення на роботі на підставі чинного законодавства не має. (а.с.40-43, 142) За наслідками проведеного засідання профспілкового комітету ухвалено рішення про надання попередньої згоди на звільнення в зв`язку зі скороченням штату 13 працівників, в тому числі й позивача начальника воєнізованої охорони Загону ВВО [PERSON] (а.с.37, 143) 14 липня 2021 року начальником відділу кадрів відповідача О.В.Прокопенко було запрошено позивача на співбесіду до директора Зміївської ТЕС для вирішення питання про його переведення, яка мала відбутися 15.07.2021 року (а.с.47) Як вбачається з Довідки відділу кадрів Зміївської ТЕС від 01.11.2021 року, з 17.07.2021 по 23.07.2021 року та з 26.07.2021 по 07.08.2021 року позивач [PERSON] перебував на лікарняному (а.с.144) 22 липня 2021 року позивачем знову було направлено письмовий запит на ім`я начальника відділу кадрів Зміївської ТЕС та директора Зміївської ТЕС про результати розгляду його заяви на переведення, відповіді на які йому не було надано (а.с.71-72) 09 серпня 2021 року позивачем на ім`я в.о.директора Зміївської ТЕС Шрамка В.Г. направлено повторну письмову заяву про переведення на посаду начальника відділу відомчої воєнізованої охорони, яка містить візу керівника про відсутність заперечень на переведення, а також відмітку відділу охорони праці й зарплати (ОТІЗ) про розмір окладу та умови праці, що свідчить\~про незайнятість\~посади начальника\~відділу відомчої\~воєнізованої охорони\~на вказану\~дату іншою\~особою (а.с. 27) Відповідно до відомостей автоматичної реєстрації співробітників Зміївської ТЕС форми ТР-П106 через контрольно-пропускні пункти підприємства відповідача, співробітник з табельним номером 1914 [PERSON] (позивач) 09.08.2021 року через турнікет 1 КПП 2 о 07:52:36 годині розпочав роботу на території ТЕС і о 16:49:39 годині закінчив роботу, вийшовши з охоронюваної території через турнікет 1 КПП 2. 10 серпня 2021 року позивач через турнікет 1 КПП 2 о 07:36:37 годині розпочав роботу на території ТЕС і о 17:05:47 годині закінчив роботу, вийшовши з охоронюваної території через турнікет 2 КПП 2. 11 серпня 2021 року позивач через турнікет 1 КПП 2 о 07:56 годині розпочав роботу на території ТЕС, відомості про час закінчення роботи відсутні (а.с.45) Вказаними відомостями підтверджуються пояснення свідка [PERSON] та позивача [PERSON] про продовження виконання ним трудових обов`язків після виходу з лікарняного в період з 09 по 11 серпня 2021 року, та відсутності будь-яких наказів про його звільнення з роботи в цей час і прийняття на роботу іншого керівника відділу відомчої воєнізованої охорони. Разом з тим, згідно табеля обліку використання робочого часу за серпень 2021 року працівник з табельним номером 1914 [PERSON] відпрацював у серпні 2021 року 1 день (8годин), а саме 09 серпня 2021 року (а.с.51) При цьому, як вбачається з наказу в.о.директора Зміївської ТЕС ПАТ «Центренерго» № 542 від 02 серпня 2021 року, на посаду начальника відділу відомчої воєнізованої охорони з 03 серпня 2022 року був призначений [PERSON] на підставі його заяви від 22.07.2021 року. Згідно поданого відповідачем в якості доказу резюме, вказана особа взагалі не була працівником Зміївської ТЕС та не мала досвіду роботи на будь-яких керівних посадах (а.с.36, 145) Згідно трудової книжки серії [NUMBER] , заповненої на ім`я [PERSON] 14.03.1998 року, 09.03.1998 року позивач прийнятий на роботу водієм автомобілю автотранспортного цеху Зміївської ДРЕС «Центренерго», яка в подальшому, на підставі наказу від 12.10.1998 року була перейменована в Зміївську теплову електричну станцію Відкритого акціонерного товариства державна енергогенеруюча компанія «Центренерго» (скорочено Зміївська ТЕС ВАТ (на даний час ПАТ) Центренерго (а.с.22) Відповідно до відомостей, що містяться у трудовій книжці, позивач з 01.02.2001 року по серпень 2021 року займає посади командира відділення, начальника караула, начальника команди, начальника загону, начальника воєнізованої охорони та начальника загону відомчої воєнізованої охорони Зміївської ТЕС ПАТ «Центренерго». Згідно Довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААБ № 273936 від 15.10.2020 року, позивачеві [PERSON] встановлено другу групу інвалідності на строк до 01.11.2021 року в зв`язку з захворюванням опорно-рухового апарату. (а.с.73, 146-147), розроблено індивідуальну програму реабілітації особи з інвалідністю (а.с.148-149) 09.08.2021 року згідно наказу № 564-к від 09.08.2021 року позивач звільнений з посади в зв`язку зі скороченням штату на підставі пункту першого частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (а.с. 23-24, 150) З наказом № 564-к від 09.08.2021 року про звільнення позивач ознайомився 11 серпня 2021 року під особистий підпис, де зазначив, що вважає вказаний наказ незаконним (а.с. 25) Згідно Книги обліку руху трудових книжок працівників Зміївської ТЕС № 4 (9837-), позивачем отримано трудову книжку 11.08.2021 року, запис 10078 (а.с.52-53) Згідно електронної довідки медичного огляду № 32123387 від 13.08.2021 року, [PERSON] звернувся до сімейного лікаря амбулаторії АЗПСМ смт Слобожанське зі скаргами на підвищений артеріальний тиск, де внаслідок огляду було зафіксовано гіпертонічний криз стану середньої важкості (а.с.65- 68) 16 серпня 2021 року позивача було госпіталізовано стаціонарного відділення КНП «Слобожанська лікарня» Чугуївського району Харківської області, де він перебував до 26.08.2021 року (а.с.69) У вересні 2021 року позивачем подано скаргу до Головного управління Держпраці в Харківській області щодо недотримання законодавства про працю та незаконного звільнення (а.с.29-35), за наслідками розгляду якої було складено Акт № ХК29995/571/АВ від 15.12.2021 року, за яким висновок про наявність чи відсутність порушень законодавства про працю Управлінням не складався в зв`язку з розглядом у Зміївському районному суді Харківської області цивільної справи за позовною заявою [PERSON] до відповідача про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Дослідивши повно і всебічно матеріали цивільної справи, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд зазначає наступне: Відповідно до пунктів 1-4 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд має вирішити, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.ст.76-81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до статті 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин. Відповідно до статті 4 Конвенції Міжнародної організації Праці № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця» 1982 року (далі - Конвенція), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. За змістом п.2 статті 9 цієї Конвенції, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення робітника лежить на роботодавцеві. Згідно з п.1 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з ч.2 ст.40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. В судовому засіданні належними й допустимими доказами підтверджується та не оспорюється сторонами, що у Відповідача Зміївської ТЕС ПАТ «Центренерго» дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці, що мали техніко-економічне обґрунтування, та відбувалися за рішенням власника підприємства Публичного акціонерного товариства «Центренерго», і які викликали скорочення штату у кількості 70 працівників. Відповідачем було дотримано процедуру попередження позивача про наступне вивільнення та надано список наявних вакансій на цьому ж підприємстві, в тому числі таких, що відповідають кваліфікації позивача за відповідною професією та спеціальністю. Позивачем в судовому засіданні поза будь-яким сумнівом доведено, що він погодився на запропоновану йому вакансію начальника відділу відомчої воєнізованої охорони із запропонованим окладом, про що повідомив письмово роботодавця 17 травня 2021 року, і в подальшому включно по день звільнення 09.08.2021 року неодноразово в письмовому виді висловлював свою згоду на зайняття вказаної вакантної посади. Натомість представником відповідача не надано жодних переконливих обґрунтувань щодо невидання керівником підприємства (відповідачем) з 17 травня 2021 року по 09.08.2021 року наказу про переведення (призначення) позивача [PERSON] на запропоновану йому ж вакантну посаду начальника відділу відомчої воєнізованої охорони, яка відповідала його кваліфікації, стажу та виконуваним попереднім трудовим обов`язкам за наявності висловленої письмової згоди позивача. Твердження представника про неможливість видання такого наказу 19 липня 2021 року, тобто в день спливу строку попередження про наступне вивільнення, через відсутність позивача на роботі в зв`язку з хворобою, не приймаються судом до уваги, оскільки законодавство про працю України не обмежує роботодавця видати наказ про переведення працівника датою спливу строку попередження, і керівництво Зміївської ТЕС мало можливість в будь-який час після отримання заяви [PERSON] 17.05.2021 видати відповідний наказ. При цьому суд звертає увагу, що за аналогічних обставин попередження про наступне звільнення в зв`язку зі скороченням штату, щодо свідка [PERSON] роботодавцем було видано наказ на переведення до спливу строку попередження. Посилання представника відповідача про неможливість виконання позивачем посадових обов`язків начальника відділу відомчої воєнізованої охорони через встановлення йому 2 групи інвалідності також не приймаються судом до уваги, оскільки ця обставина виникла з 15.10.2020 року, була відома відповідачеві, і тим не менш вище зазначена посада, як і інші посади, була запропонована позивачеві які вакантна. Позивач не був звільнений з підстав неможливості виконання трудових обов`язків за станом здоров`я. При цьому, як вбачається з подання директора Зміївської ТЕС від 29.06.2021 року (а.с.140-141, а.с.128-138), більшість працівників загону відомчої воєнізованої охорони мали призначену групу інвалідності. Отже, власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18). В порушення вище зазначених вимог, посадові особи відповідача Зміївської ТЕС ПАТ «Центренерго» не виконали встановленого законом обов`язку з працевлаштування позивача при наявності вакантної посади, на зайняття якої він надав письмову згоду, а отже його звільнення відбулося з порушенням вимог ст.ст. 43, 49-2 КЗпП України, що відповідно до положень статті 235 КЗпП України є підставою для його поновлення на роботі. З огляду на викладене суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання незаконним та скасування наказу № 564-к від 09.08.2021 року про звільнення позивача [PERSON] з посади в зв`язку зі скороченням штату на підставі пункту першого частини 1 статті 40 Кодексу Законів про працю України та поновлення його на посаді з 11 липня 2022 року. Відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд зазначає наступне: Згідно статті 263 ЦПК України,\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Позивачем заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 64409,39 гривень станом на день подання позову 09 вересня 2021 року, тобто фактично за 1 місяць. Натомість розгляд справи в суді тривав 10 місяців, що було пов`язано з форс-мажорними, непереборними обставинами, в тому числі й пов`язаними з військовою агресією Російської Федерації проти України та проведенням активних бойових дій на території Чугуївського району Харківської області, яка відноситься до юрисдикції суду. Весь цей час порушене трудове право позивача не було відновлене, а тому, на думку суду, має бути зараховане як час вимушеного прогулу, за який слід стягнути на його користь середній заробіток. Відповідно до ч.1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (принцип диспозитивності цивільного судочинства) У постанові від 26 червня 2018 року у справі № 809/1231/16 Верховний Суд зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Суд при\~прийнятті рішення\~про задоволення\~позовних вимог\~має не\~лише вирішити\~позовні вимоги\~відповідно до\~принципів верховенства\~права,\~а й\~обрати найбільш\~ефективний спосіб\~захисту порушеного\~права.\~Суд не\~може вийти\~за межі\~позовних вимог\~та в\~порушення принципу\~диспозитивності самостійно\~обирати правову\~підставу та\~предмет позову\~(постанови\~Верховного Суду\~від 6\~березня 2019\~року у\~справі №\~571/1306/16-ц,\~від 29\~травня 2019\~року у\~справі №\~2-3632/11,\~від 15\~липня 2019\~року у\~справі №\~235/499/17,\~від 17\~липня 2019\~року у\~справі №\~523/3612/16-ц,\~від 24\~липня 2019\~року у\~справі №\~760/23795/14-ц,\~від 25\~вересня 2019\~року у\~справі №\~642/6518/16-ц,\~від 30\~жовтня 2019\~року у\~справі №\~390/131/18,\~від 6\~листопада 2019\~року у\~справах №\~464/4574/15-ц,\~№ 756/17180/14-ц,\~від 13\~листопада 2019\~року у\~справі №\~697/2368/15-ц,\~від 4\~грудня 2019\~року у\~справі №\~635/8395/15-ц,\~від 1\~квітня 2020\~року у\~справі №\~686/24003/18,\~від 1\~липня 2020\~року у\~справі №\~287/575/16-ц,\~від 19\~серпня 2020\~року у\~справі №\~287/587/16-ц).\~Вихід за\~межі позову\~можливий у\~виняткових випадках,\~зокрема,\~коли повний\~та ефективний\~захист прав,\~свобод та\~інтересів пов`язаний\~із захистом\~саме тих\~прав,\~свобод та\~інтересів,\~щодо яких\~подана позовна\~заява (постанова\~Верховного Суду\~від 24\~вересня 2019\~року у\~справі №\~819/1420/15). На переконання суду, вирішення питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку, в тому числі й за весь час розгляду справи в суді, не змінює предмет і підстави спору, а лише стосується ефективності й обсягу захисту порушеного права За таких обставин, суд вважає за необхідне визначити розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, за час вимушеного прогулу з наступного дня після незаконного звільнення по день ухвалення рішення суду, тобто з 10.08.2021 року по 11.07.2022 року. Середній заробіток працівника визначається відповідно до приписів ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Згідно з п.5 розділу ІV вказаного Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку). Відповідно до Довідки\~№ 222 від 19.08.2021 року про розмір заробітку позивача за останні 2 місяці, що передували звільненню (червень - липень 2021 року), середньоденна заробітна плата [PERSON] склала 1697,23 гривні. (а.с.62) Кількість робочих днів (за виключенням святкових та вихідних днів) у період вимушеного прогулу позивача з 10.08.2021 року по час ухвалення рішення 11 липня 2022 року сукупно становить 237 днів. Відповідно середній заробіток за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з відповідача, складає 1697,23х 237 = 402\~243,51 (чотириста дві тисячі двісті сорок три гривні 51 коп) гривень. Згідно із статтею 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. У пункті 6 (абз.5) постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Отже,\~середній заробіток за час вимушеного прогулу,\~який стягується з роботодавця на користь працівника зазначається судом без виключення з них податків й інших обов`язкових платежів, які сплачуються роботодавцем при виконанні рішення суду, однак згідно вказаних вище роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування законодавства про оплату праці» на суд покладається обов`язок зазначення даної обставини в резолютивній частині рішення та вказується, що податок та інші обов`язкові платежі підлягатимуть відрахуванню при сплаті. Крім того, відповідно до ч.ч.1,2 статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно зі ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зазначається, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд вважає, що\~з травня по серпень 2021 року, внаслідок неналежної поведінки посадових осіб відповідача, позивач перебував у стані цілковитої невизначеності щодо свого майбутнього працевлаштування, виконуючи при цьому обов`язки керівника воєнізованого підрозділу, що вочевидь, було недопустимою поведінкою у відношенні працівника з безперервним стажем роботи на підприємстві у 23 роки та бездоганною репутацією. В подальшому, внаслідок незаконного\~звільнення позивач був позбавлений можливості заробляти собі на життя та забезпечувати свою родину, в тому числі й в умовах особливого періоду дії військового стану в Україні, що в сукупності із погіршенням стану здоров`я позивача, підтвердженим відповідними доказами, є підставою для стягнення з роботодавця на його користь моральної шкоди. Разом з тим, виходячи із вимог розумності і справедливості, суд вважає, що зі Зміївської ТЕС Пат «Центренерго»\~\~на користь\~ [PERSON] належить стягнути стягнути\~моральну шкоду у розмірі\~80\~000,00 (вісімдесят тисяч) гривень. Відповідно до п.6 частини першої статті 264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно положень статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу. За змістом положень статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу професійну допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Розмір витрат має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом і обсягом виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони в тому\~числі впливом\~вирішення справи\~на репутацію\~сторони або\~публічним інтересом\~до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Позивачем, в разі ухвалення рішення на його користь, заявлено вимогу про стягнення на його користь понесених судових витрат на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 26950,00 гривень. Представник відповідача клопотання про зменшення вказаних витрат та про їх неспівмірність не заявляв, в зв`язку з чим, вказана вимога позивача підлягає задоволенню. Одночасно з цим, оскільки відповідно до пункту першого ч.1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», позивач при поданні позову про поновлення на роботі був звільнений від сплати судового збору, на підставі ч.6 статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір в розмірі 908,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial