Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до ДП «Передпускова дирекція шахти № 10 «Нововолинська» про стягнення орендної плати за оренду автомобіля. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що за договором найму (оренди) транспортного засобу від 27 грудня 2017 року він, як наймодавець, передав, а «Передпускова дирекція шахти № 10 «Нововолинська», як наймач, прийняв в тимчасове, платне користування (в найм/оренду) автомобіль марки Mercedes-Benz, моделі ML 2780 CDI, тип загальний легковий седан В, 2005 року випуску, колір сірий, номер шассі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Плату за користування наймачем автомобілем встановлено у розмірі 4830 грн. за місяць, які наймач зобов`язувався виплачувати безготівково шляхом перерахування орендної плати на картковий рахунок наймодавця, щомісячно не пізніше 20 числа місяця наступного за розрахунковим. Нарахування орендної плати починається з моменту підписання акту приймання-передачі транспортного засобу. Сторони погодились, що при продовженні користування наймачем автомобілем, протягом одного місяця після закінчення строку договору найму (оренди) без заперечень з боку наймодавця договір є поновленим на строк, який був раніше встановлений. Згідно актів оренди автомобіля за лютий грудень 2019 року, підписаних орендодавцем та орендарем, у лютому 2019 року автомобіль використовувався 20 днів; у березні 1 день; квітні 20 днів; травні 10 днів; червні 18 днів; липні 23 дні; серпні 21 день; вересні 21 день; жовтні 22 дні; листопаді 21 день; грудні 20 днів. Відповідно до розрахунків орендної плати за лютий грудень 2019 року проведених в.о. головного бухгалтера ДП «Передпускова дирекція шахти № 10 «Нововолинська» Киричук Ю.Є. орендна плата становить: за лютий 4830 грн.; березень 241,50 грн.; квітень 4830 грн.; травень 2195,45 грн.; червень 4830 грн.; липень 4830 грн.; серпень 3680 грн.; вересень 4830 грн.; жовтень 4830 грн.; листопад 3450 грн.; грудень 4600 грн., усього на суму 43146,95 грн. Вважає, що оскільки п. 3.2 договору встановлено, що усі витрати пов`язані з використанням транспортного засобу, в тому числі зі сплатою податків та інших платежів сплачує наймодавець, то суму належну для виплати наймодавцю слід обраховувати з врахуванням податків та інших обов`язкових платежів. Станом на 20 серпня 2021 року за ДП «Передпускова дирекція шахти № 10 «Нововолинська» рахується заборгованість з орендної плати за (оренду/найм) транспортного засобу в розмірі 43146,95 грн., яка йому по даний час не виплачена. На підставі викладеного, просить стягнути з відповідача на його користь 43146,95 грн орендної плати за найм (оренду) автомобіля Mercedes-Benz та судові витрати. 14 вересня 2021 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін по справі (попереднім складом суду суддею Малюшевською І.Є.). 04 жовтня 2021 року від представника відповідача ДП «Передпускова дирекція шахти № 10 «Нововолинська» надійшов відзив на позовну заяву у якому просить, в задоволенні позову відмовити повністю з посиланням на наступне. Наказом Міністерства енергетики України від 01 квітня 2021 року № 45 прийнято рішення: реорганізувати ДП «Передпускова дирекція шахти № 10 «Нововолинська» шляхом приєднання до ДП «Буддирекція»; утворити комісію реорганізації ДП «Передпускова дирекція шахти № 10 «Нововолинська»; затвердити план заходів з реорганізації ДП «Передпускова дирекція шахти № 10 «Нововолинська» згідно із додатком. 09 квітня 2021 року внесено запис № 1001821270027000362 про припинення юридичної особи в результаті реорганізації до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Згідно даних вказаного реєстру, по ДП «Передпускова дирекція шахти № 10 «Нововолинська» встановлено термін для пред`явлення вимог кредиторів до 09 червня 2021 року. Згідно журналу вхідної кореспонденції за період з 09 квітня 2021 року по 09 червня 2021 року не виявлено вимоги [PERSON] щодо стягнення орендної плати за користування автомобілем Mercedes-Benz, моделі ML 2780 CDI, тип загальний легковий седан В, 2005 року випуску, колір сірий, номер шассі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] за договором оренди транспортного засобу № 115 від 27 грудня 2017 року. З врахуванням того, що [PERSON] не пред`явлено кредиторських вимог до ДП «Передпускова дирекція шахти № 10 «Нововолинська» по договору оренди транспортного засобу № 115 від 27 грудня 2017 року в період з 09 квітня 2021 року по 09 червня 2021 року відсутні підстави для задоволення позовних вимог. (а.с. 28-29). 18 жовтня 2021 року позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення судових витрат, у якій просить стягнути з ДП «Передпускова дирекція шахти № 10 «Нововолинська» на його користь оренду плату за найм (оренду) автомобіля Mercedes-Benz в сумі 43146,95 грн а також 904,00 грн судових витрат (а.с.44). А також позивачем подано відповідь на відзив у якій зазначив, що станом на 11 жовтня 2021 року передавальний акт або розподільчий баланс відповідачем не складений та не підписаний, запис про припинення ДП «Передпускова дирекція шахти № 10 «Нововолинська» до єдиного реєстру не внесений, а тому відповідач не припинив свою діяльність як юридична особа і є належним відповідачем по даній справі. Разом з тим, позовна заява подана до суду 20 серпня 2021 року, без пропущення піврічного терміну для пред`явлення кредитором своїх вимог. (а.с.46-47). 09 листопада 2021 року від ДП «Передпускова дирекція шахти № 10 «Нововолинська» надійшли додаткові пояснення по справі згідно яких, у зв`язку з непред`явленням кредиторських вимог [PERSON] до ДП «Передпускова дирекція шахти № 10 «Нововолинська» по договору оренди транспортного засобу № 115 від 27 грудня 2017 року в період з 09 квітня 2021 року по 09 червня 2021 року відсутні підстави для задоволення позовних вимог. На підприємстві у 2017-2019 роках був відсутній наказ про затвердження Порядку використання службового автомобіля. Автомобіль переважно використовувався для поїздок маршрутом с. Поромів м. Нововолинськ та м. Нововолинськ с. Поромів. Перебуваючи на посаді т.в.о. директора підприємства, [PERSON] видав наказ за яким наказав укласти договір на оренду службового автомобіля, встановив розмір орендної плати за власний службовий автомобіль, а себе призначив відповідальною особою за орендований автотранспорт під час його використання в господарській діяльності підприємства, затвердив ліміти використання палива. Виявлено, що в актах виконаних робіт відсутні дати, невідомі виконавці робіт, на склад матеріальних цінностей не поверталися відпрацьовані запчастини, які замінювались. Визначено розмір завданих збитків ДП «Передпускова дирекція шахти № 10 «Нововолинська» на суму 137514,38 грн. Просить винести окрему ухвалу суду у зв`язку із наявністю в діях [PERSON] ознак порушень пп. Б п. 13 Постанови КМ України від 29 листопада 2006 року № 1673 «Про стан фінансово-бюджетної дисципліни, заходи щодо посилення боротьби з корупцією та контролю за використанням державного майна і фінансових ресурсів», статей 364 та 367 КК України, а також про укладення договору під впливом обману із наслідками, які передбачені статтею 230 ЦК України. (а.с. 56-59). 22 листопада 2021 року суддею Федечко М.О. прийнято до свого провадження вказану справу. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити повністю. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, в задоволенні позову просив відмовити та суду пояснив, що позивач кредиторські вимоги до відповідача повинен був пред`явити до 09 червня 2021 року, однак із такою заявою до ДП «Передпускова дирекція шахти № 10 «Нововолинська» останній не звертався, а звернувся безпосередньо до суду із вказаним позовом, чим порушив встановлену процедуру. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши надані докази, приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити виходячи з наступних підстав. Згідно частини 1 статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. У відповідності до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Судом встановлено, що 15.12.2017 року [PERSON] , як в.о. директора ДП «Передпускова дирекція шахти № 10 «Нововолинська» видано наказ № 210 про заключення договору оренди легкового автомобіля марки Mercedes-Benz ML 2780 CDI, реєстраційний номер [NUMBER] фізичної особи [PERSON] , встановлення розміру орендної плати в сумі 4\~830,00 грн в місяць за фактично відпрацьований час, відповідальною особою за орендований автотранспорт під час його використання в господарській діяльності підприємства призначено в.о. директора Ковтуна В.О., уповноваженим на підписання договору оренди автмообіля призначено в.о. головного інженера Генералова С.П. (а.с.70). 27 грудня 2017 року між позивачем [PERSON] , як наймодавцем та ДП «Передпускова дирекція шахти № 10 «Нововолинська» в особі призначено в.о. головного інженера Генералова С.П., як наймачем, укладено договір найму оренди транспортного засобу за яким, наймодавець передав, а наймач прийняв в тимчасове платне користування (в найм/оренду) автомобіль марки Mercedes-Benz, моделі ML 2780 CDI, тип загальний легковий седан В, 2005 року випуску, колір сірий, номер шассі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що знаходиться на обліку в Центрі 0744 з 23 січня 2016 року. Автомобіль, що є предметом цього договору належить наймодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого Центром 0744 23 січня 2016 року (п. 1.1. Договору). Пунктом 2.1. вказаного договору передбачено, що цей договір найму (оренди) укладається сторонами строком на 1 рік. Договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення. Сторони погоджуються з тим, що при користуванні наймачем автомобілем, переданим за цим договором, протягом одного місяця після закінчення строку договору найму (оренди) без заперечень з боку наймодавця договір є поновленим на строк, який був раніше встановлений у цьому правочині. Відповідно до п. 3.1. Договору плата за користування наймачем об`єктом найму (автомобілем) встановлена сторонами у розмірі 4 830 грн на місяць, які наймач зобов`язується виплачувати безготівково шляхом перерахування орендної плати на картковий рахунок наймодавця, щомісячно не пізніше 20 числа місяця наступного за розрахунковим. Нарахування орендної плати починається з моменту підписання акту приймання передачі транспортного засобу. Передання автомобіля здійснюється за актом приймання-передачі транспортного засобу (пункт 4.1 Договору). Повернення майна після закінчення строку дії договору найму (оренди) наймачем здійснюється на першу вимогу наймодавця (з урахуванням вимог п. 2.1. цього договору), заявлену у письмовій формі, що оформляється актом, скріпленим підписами учасників правочину (а.с.4). 27.12.2017 року ДП «Передпускова дирекція шахти № 10 «Нововолинська» в особі в.о. головного інженера Генералова С.П. прийняв, а [PERSON] здав легковий автомобіль марки Mercedes-Benz, 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , у справному стані, що підтверджується копією акту прийому-передачі (а.с.5). Згідно Актів оренди автомобіля Mercedes-Benz сторони погодили, що орендна плата за лютий 2019 року становить 3 8880,15 грн (а.с.7), за березень 2019 року становить 194,41 грн (а.с.8), за квітень 2019 року 3 888,15 грн (а.с.9), за травень 2019 року 1\~767,34 грн (а.с.10), за червень 2019 року 3 888,15 грн (а.с.11), за липень 2019 року 3 888,15 грн (а.с.12), за серпень 2019 року 2\~962,40 грн (а.с.13), ), за вересень 2019 року 3\~888,15 грн (а.с.14), за жовтень 2019 року 3\~888,15 грн (а.с.15), за листопад 2019 року 2\~777,25 грн (а.с.16), за грудень 2019 року 3\~703,00 грн (а.с.17). 02.12.2019 року ДП «Передпускова дирекція шахти № 10 «Нововолинська» видано наказ № 99 про повернення до закінчення строку дії договору оренди легкового автомобіля седан-В марки Mercedes-Benz, моделі ML 2780 CDI, державний реєстраційний номер [NUMBER] , 2005 року випуску за взаємною домовленістю фізичній особі [PERSON] з 27.12.2019 року (а.с.152). Згідно з Наказом Міністерства енергетики України від 01.04.2021 року № 45 ДП «Передпускова дирекція шахти № 10 «Нововолинська» реорганізовано шляхом приєднання до ДП «Дирекція по будівництву об`єктів», утворено комісію з реорганізації ДП «Передпускова дирекція шахти № 10 «Нововолинська», затверджено План заходів з реорганізації ДП «Передпускова дирекція шахти № 10 «Нововолинська», установлено, що ДП «Дирекція по будівництву об`єктів» є правонаступником ДП «Передпускова дирекція шахти № 10 «Нововолинська» (а.с.30). Юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників (стаття 104 ЦК України). Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Згідно з ч. 3 статті 105 Цивільного кодексу України учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, зобов`язані протягом трьох робочих днів з дати прийняття рішення письмово повідомити орган, що здійснює державну реєстрацію. При цьому обов`язку персонального повідомлення кредиторів у письмовій формі про проведення реорганізації юридичної особи чинне законодавство не встановлює. Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ДП «Передпускова дирекція шахти № 10 «Нововолинська» перебуває в стані припинення у зв`язку із внесенням 09.04.2021 року запису № 1001821270027000362 про припинення юридичної особи в результаті її реорганізації; вимоги кредиторів подаються до 09.06.2021 року (а.с.18, 48). Згідно п. 10 Плану заходів з реорганізації ДП «Передпускова дирекція шахти № 10 «Нововолинська» зі змінами, внесеними наказами Міністерства енергетики України від 17.08.2021 року № 187 та від 24.05.2022 року № 183, заходи з реорганізації ДП «Передпускова дирекція шахти № 10 «Нововолинська» завершити протягом трьох місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану (а.с.31-32, 210). Між сторонами у цій справі виникли правовідносини з приводу стягнення з юридичної особи - відповідача, який перебуває в стані припинення плати за найм (оренду) автомобіля. Норми Цивільного кодексу України передбачають особливий порядок звернення до юридичної особи, що перебуває в процесі припинення, з кредиторськими вимогами. Так, статтею 105 Цивільного кодексу України передбачено, що учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, зобов`язані протягом трьох робочих днів з дати прийняття рішення письмово повідомити орган, що здійснює державну реєстрацію. Учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи. До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється. Строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється, не може становити менше двох і більше шести місяців з дня оприлюднення повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи. Кожна окрема вимога кредитора, зокрема щодо сплати податків, зборів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, страхових коштів до Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, розглядається, після чого приймається відповідне рішення, яке надсилається кредитору не пізніше тридцяти днів з дня отримання юридичною особою, що припиняється, відповідної вимоги кредитора. Таким чином, при реорганізації товариств кредитори можуть пред`явити свої вимоги протягом чітко визначених термінів, а кожна вимога кредитора має бути розглянута та прийняте рішення, яке надсилається кредитору. Вимоги кредиторів, заявлені згідно з вказаною процедурою та визнані ліквідаційною комісією або судом, підлягають задоволенню у порядку черговості, визначеній законом. При визначенні порядку розрахунків з кредиторами при реорганізації господарського товариства слід керуватися положеннями ст.ст. 59 ГК України, 107 ЦК України, які однак, не встановлюють черговості задоволення вимог контрагентів. Згідно з положеннями ст. 21 ЗУ «Про господарські товариства» у разі припинення платоспроможного товариства вимоги його кредиторів задовольняються у порядку черговості, встановленої Цивільним кодексом України. Згідно з частиною 2 статті 107 Цивільного кодексу України після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами. [PERSON] доказів звернення до комісії з реорганізації відповідача з вимогами про включення його кредиторських вимог до передавального акту, а також доказів відмови у задоволенні таких вимог або ухилення від їх розгляду суду не надав, натомість безпосередньо звернувся до суду з позовом про стягнення орендної плати. Непред`явлення [PERSON] до ДП «Передпускова дирекція шахти № 10 «Нововолинська» кредиторських вимог за договором оренди транспортного засобу від 27.12.2017 року підтверджується також витягом із журналу вхідної кореспонденції ДП «Передпускова дирекція шахти № 10 «Нововолинська» (а.с.33-38). Частиною 1 статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.2 ст.5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав суб`єктів господарювання. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Тобто спосіб захисту має бути дієвим (ефективним), а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи. В аспекті питання належності обраного позивачем способу захисту суд зауважує, що згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Надаючи правову оцінку належності та ефективності обраного позивачем способу захисту справі за позовом про стягнення грошової суми до відповідача, який перебуває у стані припинення, суд зазначає, що з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 145 рішення від 15 листопада 1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства") Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Конвенцією визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Суд звертає увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19). Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" (Doran v. Ireland)). Таким чином як ефективний засіб (спосіб) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland)). Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тож визначення та обрання ефективного способу є запорукою поновлення порушеного права особи, а у разі такої неможливості - отримання нею відповідного відшкодування. У рішенні від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" ЄСПЛ зазначав, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Отже завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом або захисту порушеного права в інший спосіб. Тобто вирішення справи в суді має на меті, зокрема, вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору у іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19). Позивач у цій справі обрав спосіб захисту порушеного права у вигляді звернення до суду із позовом про стягнення грошової суми (орендної плати) до відповідача, який перебуває в стані припинення. Водночас, законодавством передбачений спеціальний порядок задоволення кредиторами своїх вимог до особи, яка припиняється шляхом звернення із відповідними вимогами до комісії з реорганізації такої особи. Такого способу захисту порушеного особою, що припиняється, права стягувача (кредитора) як звернення із вимогами саме про стягнення заборгованості норми статей 104-112 ЦК України не передбачають. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20.01.2020 у справі № 922/416/19. Також у вказаній постанові міститься посилання на висновки Верховного Суду у постанові від 03.05.2018 у справі № 924/478/16, згідно яких суд погодився з висновками місцевого та апеляційного господарського судів щодо того, що позивачем відповідно до вимог статті 112 ЦК та з урахуванням приписів частини другої статті 16 ЦК України обраний не вірний спосіб захисту, оскільки жодна норма цивільного законодавства не вимагає додаткового звернення кредитора до суду з позовом про стягнення заборгованості до звернення з позовом про включення кредиторських вимог до проміжного ліквідаційного балансу боржника. Належним способом захисту прав кредитора у такому випадку є вимога про зобов`язання включення до проміжного ліквідаційного балансу боржника визнаних ним вимог, а не про стягнення з боржника грошових коштів. Звернення кредитора з позовом про стягнення заборгованості з боржника не вирішить спору щодо наявності чи відсутності підстав для включення цих вимог до передавального акту особи, яка припиняється. Вочевидь, прийняття судом рішення про задоволення позову про стягнення з боржника, який перебуває в стані припинення, грошових коштів не свідчить про можливість ефективного захисту порушеного права позивача, оскільки не виключає необхідності в подальшому звернутись до комісії з реорганізації відповідача щодо визнання його кредиторських вимог, та, у випадку відмови у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду, повторного звернення до суду. За наведених обставин, приймаючи до уваги те, що ДП «Передпускова дирекція шахти № 10 «Нововолинська» перебуває у стані припинення; враховуючи відсутність доказів звернення позивача до комісії з реорганізації відповідача з вимогами про включення його кредиторських вимог до передавального акту, а також доказів відмови у задоволенні таких вимог або ухилення від їх розгляду, з урахуванням приписів частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку, що позивач обрав не вірний спосіб захисту, а звернення позивача з позовом про стягнення орендної плати з відповідача не вирішить спору щодо наявності чи відсутності підстав для включення цих вимог до передавального акту. У постанові від 20 січня 2020 року у справі № 922/416/19 Верховний Суд погодився з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 03 травня 2018 року у справі № 924/478/16, та не вбачав підстав для відступу від зазначених у ній висновків, додатково вказавши, що позивачем відповідно до вимог статті 112 Цивільного кодексу України та з урахуванням приписів частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України обраний не вірний спосіб захисту, оскільки жодна норма цивільного законодавства не вимагає додаткового звернення кредитора до суду з позовом про стягнення заборгованості до звернення з позовом про включення кредиторських вимог до проміжного ліквідаційного балансу боржника. Належним способом захисту прав кредитора у даному випадку є вимога про зобов`язання включення до передавального акту боржника кредиторських вимог, а не про стягнення з боржника грошових коштів. Звернення кредитора з позовом про стягнення заборгованості з боржника не вирішить спору щодо наявності чи відсутності підстав для включення цих вимог до передавального акту особи, яка припиняється. Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд керується висновками, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, пункт 29). З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. З приводу клопотання відповідача, яке міститься у додаткових поясненнях по справі від 08.11.2021 року (а.с.56-59) про постановлення окремої ухвали в цивільній справі суд зазначає таке. Відповідно до частин 1, 2 ст. 262 ЦПК України, суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором. Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли. Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального закону; встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень. Окрема ухвала суду - це ухвала, якою суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону і причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Отже, підставою для постановлення окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для окремої ухвали немає. Відповідачем у заявленому клопотанні, на переконання суду, не наведено достатніх підстав та аргументів для постановлення окремої ухвали, а обставини, вказані відповідачем в клопотанні, не є предметом дослідження судом під час розгляду цієї позовної заяви. Окрім цього, суд звертає увагу, що статтею 262 ЦПК України не встановлено прямий обов`язок суду постановляти окрему ухвалу. Постановлення окремої ухвали є правом суду у разі встановлення судом підстав для окремої ухвали. За таких обставин, розглянувши клопотання відповідача про постановлення окремої ухвали, суд не знаходить підстав для цього. Відтак, у задоволенні клопотання про постановлення окремої ухвали слід відмовити. Крім цього, позивач не позбавлений права самостійно звернутись до органів поліції з відповідною заявою про вчинені, на його думку, кримінальні правопорушення. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви, відповідно до ст. 141 ЦПК України, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed