Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-24 00:00:00

Зміст позовних вимог та позиції сторін, викладені у письмових заявах по суті спору. 22.01.2022 року [PERSON] , інтереси якої представляє адвокат Бабкова О.С., звернулася до суду з наданим позовом, мотивуючи тим, що з 12.06.1991 року по 22.10.2010 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу вони мають спільну доньку [PERSON] , яка нині є повнолітньою. За час подружнього життя у 2008 році вони за спільні кошти та для потреб сім`ї придбали автомобіль «CHERY» QQ S11 1.1 н.з. [NUMBER] , право власності на який зареєстрували за чоловіком, але з наданням їй права керувати транспортним засобом. Питання щодо поділу спільного майна подружжя ними не вирішувалось і вона користується спірним автомобілем до цього часу. [INFO] [PERSON] помер. Спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є їх спільна донька [PERSON] та дружина спадкодавця [PERSON] , які своєчасно звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. В лютому місяці 2022 року вона дізналася, що [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину спірного автомобіля, хоча автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] і вона має право на 1/2 частину автомобіля, набутого під час шлюбу. Нотаріусом при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом не було враховано, що [PERSON] належала лише 1/2 його частина. Посилаючись на викладене, просить визнати часткове недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім`я [PERSON] на 1/2 його частину автомобіля та визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля. Стягнути на її користь понесені судові витрати. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Сікорський М.М. надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову через його необґрунтованість, посилаючись на те, що [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину відповідно до положень чинного законодавства без порушень закону. Законодавством встановлено механізм отримання спадщини у вигляді спільного сумісного майна подружжя у разі смерті іншого подружжя. Позивачкою не надано доказів того, що вона протягом шести місяців з дня відкриття спадщини після смерті [PERSON] звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачі їй свідоцтва про право власності на частку із спільного майна подружжя. Посилаючись на статті 3,5 ЦПК України, вважає, що позивачкою не наведено та не підтверджено жодним доказом, що її права були порушенні відповідачкою під час оформлення спадщини, як і не наведено підстав для скасування оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину за законом, та існування самого права у позивачки для звернення із наданим позовом. Відповіді на відзив позивачкою не надано. Відповідачка [PERSON] надала заяву про визнання позову; наслідки визнання їй відомі та зрозумілі. Представник відповідачки\~ [PERSON] \~ адвокат Сікорський М.М. подав заяву про застосування строків позовної давності, мотивоване тим, що позивачка не звернулася у передбачений законодавством шестимісячний строк після смерті колишнього чоловіка до нотаріальної контори для прийняття спадщини, а відтак втратила своє право на спадщину та про поділ майна, хоча достеменно знала про смерть [PERSON] та про те, що автомобіль належить померлому, а вона є лише користувачем такого майна. З часу розірвання шлюбу з [PERSON] вона вже більше десяти років користується спірним автомобілем і проявила безвідповідальність в оформленні своїх прав на автомобіль. Не заслуговують на увагу також доводи позивачки про те, що про порушення свого права вона дізналася лише після оформлення відповідачкою свідоцтва про право на спадщину. Позивачкою не надано пояснень щодо такої заяви. Сторонами, їх представниками не подано будь-яких інших заяв і клопотань по суті позовних вимог. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 24.02.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторонам роз`яснено порядок розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження; подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень, клопотань і доказів. Ухвалою суду від 16.03.2022 року зобов`язано Першу Первомайську державну нотаріальну контору Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надати копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] ; визнано неналежною третю особу у наданій справі Другу Первомайську державну нотаріальну контору Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). На виконання ухвали суду Першою Первомайською державною нотаріальною конторою надано до суду фотокопію спадкової справи № 124/2021, заведеної після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 05.05.2022 року за клопотанням представника позивачки до участі у наданій справі в якості співвідповідача залучено [PERSON] , оскільки вона є спадкоємцем за законом першої черги після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 21.06.2022 року закрите підготовче провадження в наданій справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Стислий виклад позицій учасників справи. \~В судовому засіданні представник позивачки підтримала заявлені позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представник відповідачки просив відмовити в задоволенні позову з урахуванням викладених у відзиві підстав. Фактичні обставини, встановлені судом. Норми права, що регулюють спірні правовідносини та висновки суду. Судом встановлено, що [PERSON] з 12 червня 1991 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22.10.2010 року у справі № 2-2323,2010 рік шлюб розірвано. Рішення набрало законної сили 02.11.2010 року. Під час шлюбу, 19 серпня 2008 року [PERSON] придбав автомобіль синього кольору марки «CHERY» QQ S11 1.1, 2008 року випуску, н.з. [NUMBER] , номер vin: [NUMBER] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , яка наявна в матеріалах справи. Згідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція цієї норми свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними. Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох з подружжя. Оскільки автомобіль був придбаний [PERSON] під час шлюбу з [PERSON] , він є спільним майном колишнього подружжя [PERSON] і кожному з них належить по 1/2 частині вказаного майна, що не оспорюється відповідачкою. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 13.05.2021 року, виданого Первомайським міським відділом ДРАЦС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 747. За життя [PERSON] питання щодо поділу спільного майна (автомобіля) колишнім подружжям [PERSON] не вирішувалось. Спору щодо розподілу майна подружжя не виникало. Позивачка безперешкодно користувалася та продовжує користуватись спірним автомобілем, що не заперечується відповідачкою. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Цивільним кодексом України визначено перелік осіб, які у визначений законом шестимісячний строк мають право звернутися до нотаріуса з відповідною заявою для оформлення спадкових справи (ст.ст. 1261-1265 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно до ч.1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Зі спадкової справи № 124/2021, заведеної Першою первомайською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON] , вбачається, що із заявами про прийняття спадщини за законом відповідно до ст. 1261 ЦК України звернулись донька [PERSON] та дружина [PERSON] відповідачі у справі. Заяв від інших осіб до нотаріальної контори не надходило; заповіту померлий не залишив. Позивачка не є спадкоємцем майна [PERSON] і не мала звертатися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Вона є колишньою дружиною померлого і не зобов`язана відповідно до норми ЦК України звертатися за оформленням спадкових прав, хоча у разі смерті колишнього з подружжя, відповідно до ст. 71 Закону України «Про нотаріат» мала право звернутися до нотаріуса із письмовою заявою за отриманням свідоцтва про право власності на частку в спільному майні, яке може бути видано на половину спільного майна. Проте, законом не встановлено презумпцію одного з колишнього подружжя (жінки або чоловіка) знати про смерть іншого з подружжя. Це право особи, а не обов`язок колишнього з подружжя звернутися до нотаріуса з відповідною заявою про виділ частки в спільному майні подружжя. [PERSON] не скористалася таким правом, однак це не позбавляє її права отримати свою частку майна у праві спільної сумісної власності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22.02.2012 року № 297/5, на який посилається представник відповідачки, яким передбачено подачу заяви другого подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного подружжя, не розповсюджується на колишнього з подружжя, а стосується одного з подружжя, який його пережив. Тобто, мається на увазі, що чоловік або дружина на момент смерті другого з подружжя мають перебувати у шлюбі, а тому таке посилання представника відповідачки не заслуговує на увагу під час вирішення спору. [PERSON] , як дружина покійного, мала подати заяву про виділ 1/2 частки в спільному сумісному майні подружжя, а ніяк не колишня дружина [PERSON] . На підставі поданих спадкоємцями та отриманих від компетентних органів документів державним нотаріусом Сіраченко Т.П. встановлено спадкове майно, яке підлягало розподілу в рівних частках між спадкоємцями першої черги. 17 січня 2022 року [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого вона та донька спадкодавця [PERSON] успадкували по 1/2 частині автомобіля синього кольору марки «CHERY» QQ S11 1.1, 2008 року випуску, н.з. [NUMBER] , номер vin: [NUMBER] , який належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності транспортного засобу серії [NUMBER] . Однак, автомобіль належав померлому на праві спільної сумісної власності, оскільки був придбаний під час шлюбу з [PERSON] , а відтак частка позивачки в цьому майні не має входити до складу спадкового майна [PERSON] . Розподілу між спадкоємцями підлягає лише 1/2 частина автомобіля, яка і має бути розподілена в рівних частках між спадкоємцями першої черги, тобто по 1/4 за кожним. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У постановах Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14.05.2018 року у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18, ЄДРСРУ № 74055079) та від 23.09.2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18) викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Суд вважає, що при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було порушено право позивачки на одержання частки у спільному майні колишнього подружжя [PERSON] , тому суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 17.01.2022 року державним нотаріусом Першої первомайської державної нотаріальної контори Сіраченко Т.П., яке зареєстроване в реєстрі за № 2-9, на ім`я [PERSON] , в частині визначення розміру частки спадкоємця. Слід вважати, що спадщина видана кожному із спадкоємців на 1/4 частину транспортного засобу, вказаного у свідоцтві. Що стосується доводів представника відповідачки про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч.1 ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19) зроблено висновок, що «обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15)». Судом встановлено, що після розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] не вирішували питання про поділ майна подружжя. Спірним автомобілем, придбаним під час шлюбу, користувалася і продовжує користуватися позивачка. Про порушення свого права позивачка дізналася в лютому 2022 року, інших доказів на підтвердження того, що позивачці стало відомо раніше про наявність оспорюваного свідоцтва, суду сторонами не надано, а відтак суд приходить до висновку, що позов подано без порушення строку позовної давності. Посилання відповідача на те, що позивачка не звернулась вчасно (протягом шести місяців) за прийняттям спадщини, а відтак втратила право на спадщину і, як наслідок, на поділ майна, не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки позивачка не є спадкоємцем майна померлого. Суд зауважує, що хоча предметом позову і є спільний автомобіль, набутий під час шлюбу, однак підстави позову інші. Позивачка звернулась за захистом свого майнового права. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 2 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1, 2 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані із проведенням експертизи. Оскільки позов задоволено, з відповідачів на користь позивачки слід стягнути понесені нею і документально підтверджені судові витрати зі сплати судово збору в сумі 1\~984 грн. 80 коп. та витрати за оцінку транспортирного засобу в сумі 700 грн. згідно фіскального чеку від 21.02.2022 року. Крім того, статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Так, Верховний Суд у своїй постанові від 03.05.2018 року у справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі № № 910/12876/19 від 07.07.2021 року зазначила, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. На підтвердження, понесених позивачкою на професійну правничу допомогу судових витрат суду надано договір про надання правничої допомоги та представництво інтересів у суді № 2064041 від 10.02.2022 року, укладений адвокатом Бабковою О.С. з [PERSON] ; акт здачі-прийняття робіт (виконання послуг) за договором № 2064041 від 10.02.2022 року, в якому визначено вартість робіт (послуг) адвоката в сумі 2 500 грн.; квитанція № 70 від 21.02.2022 року Банку про перерахування позивачкою коштів адвокату в сумі 2\~500 грн. Представник відповідачки у відзиві на позовну заяву заперечував проти відшкодування судових витрат, посилаючись на те, що позивачкою не доведено розмір понесених витрат. Суд вважає, що надані позивачкою документи на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу свідчать про те, що позивачкою понесено витрати на таку допомогу. Суд вважає, що розмір судових витрат в сумі 2 500 грн. є співмірним із часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом виконаної адвокатом роботи, а також значенням справи для учасників, а тому підлягає відшкодуванню відповідачками на користь позивача.

Outcome: partial