Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-27 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся в Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області із позовом до Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (відповідач 1), державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бойчука Михайла Олександровича (відповідач 2) про визнання дій протиправними, відшкодування майнової та моральної шкоди. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 січня 2022 року справу передано до Дарницького районного суду м. Києва. 4 квітня 2022 року вказана справа надійшла до Дарницького районного суду м. Києва і відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями передано судді Гусак О.С. Свої вимоги позивач мотивував, тим що ним укладено з туроператором ТОВ «Компас Україна» договір на туристичне обслуговування № 286-2108251 від 27 серпня 2021 року, що передбачав отримання туристичних послуг позивачем та його супутницею в Хорватії щодо проживання в готелі: Kempinski Adriatic Savudrija 5, з 4 по 8 вересня 2021 року, за що сплатив 124 313 грн. 4 вересня 2021 року начальником відділу прикордонної служби «Бориспіль-1», окремого контрольно-пропускного пункту «Київ», капітаном [PERSON]. прийнято рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України [PERSON] . Правовою підставою для винесення 4 вересня 2021 року посадовими особами ОКПП «Київ» рішення про відмову у перетинанні державного кордону відносно гр. [PERSON] стала електронна постанова державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 26 квітня 2021 року, оскільки у Дарницькому відділі державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на примусовому виконанні знаходиться виконавчий лист Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 липня 2014 року № 686/7707/14-ц, який виданий 22 вересня 2014 року, про щомісячне стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 1600 грн, починаючи з 17 квітня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття. 31 травня 2021 року держаним виконавцем було скасовано постанову про тимчасове обмеження у праві виїзду [PERSON] з Україи. Позивач зазначає, що вказана постанова не була направлена Головному центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, що призвело до матеріальних та моральних втрат позивача. Посилаючись на те, що такими діями відповідачів йому завдано майнової та моральної шкоди, просив визнати дії державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо не направлення постанови про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України - протиправними. Стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] заподіяну майнову шкоду у розмірі 124313 грн та 65 000 грн моральної шкоди. Вирішити питання про стягнення судових витрат. 11 квітня 2022 року ухвалою Дарницького районного суду міста Києва прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання 30 травня 2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому представник Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) просила у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що на виконанні у відділі на виконанні перебуває виконавче провадження № 45098160 з примусового виконання виконавчого листа № 686/7707/14-ц від 22 вересня 2014 року, виданого Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1600 грн, починаючи з 17 квітня 2014 року до повноліття. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів сума заборгованості станом на 26 квітня 2021 року становила 17600 грн. 26 квітня 2021 року державним виконавцем винесено постанову про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, яку 31 травня 2021 року скасовано, та відповідну постанову було направлено до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України. Крім того, відомості Єдиного реєстру боржників розміщуються на офіційному сайті Міністерства юстиції України та є відкритими для всіх користувачів, позивач не був позбавлений можливості самостійно перевірити актуальність заборон у праві виїзду за кордон. Юридичною підставою для відповідальності є склад цивільного правопорушення. В порядку передбачено ст. 447-449 ЦПК України зі скаргою на дії державного виконавця позивач не звертався, протиправності дій відповідачів не встановлено, а розмір шкоди, яку просить відшкодувати позивач на його користь не доведено. 7 червня 2022 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якому він зазначив, що постанова про встановлення тимчасового обмеження [PERSON] за межі України від 26 квітня 2021 року не була направлена [PERSON] рекомендованим листом, він був позбавлений права її оскаржити, а постанова про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України від 31 травня 2021 року не була вчасно направлена у Державну прикордонну службу України, це свідчить про протиправну бездіяльність державного виконавця, та призвело до матеріальних втрат позивача. 6 липня 2022 року до суду надійшли матеріали виконавчого провадження № 45098160. 28 липня 2022 року у судове засідання з`явилися представник позивача [PERSON] , який просив позов задовольнити із підстав зазначених у позові. Представник Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - Пономар О., просила у задоволенні позову відмовити. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що у Дарницькому відділі державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на виконанні перебувало виконавче провадження № 45098160 з примусового виконання виконавчого листа № 686/7707/14-ц від 22 вересня 2014 року виданого Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1600 грн, починаючи з 17 квітня 2014 року до повноліття. 9 квітня 2021 року до Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) звернулася [PERSON] із заявою про те, що упродовж року вона не отримує аліменти на утримання сина від [PERSON] . Просила тимчасово обмежити [PERSON] у праві виїзду за межі України та тимчасово обмежити боржника у праві керування транспортним засобом до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі і притягнути до адміністративної відповідальності у зв`язку із несплатою аліментів на утримання дитини (а.с. 248, т. 1). 26 квітня 2021 року державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бойчуком М.О. винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України [PERSON] , [INFO] , яку листом від 26 квітня 2021 року було направлено на виконання до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (а.с. 2, 3, т. 2). 31 травня 2021 року державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бойчуком М.О. винесено постанову про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду [PERSON] з України, оскільки станом на 31 травня 2021 року заборгованість зі сплати аліментів була погашена у повному обсязі (а.с. 10, т. 2). Як вбачається із матеріалів виконавчого провадження, які долучені до матеріалів цивільної справи, листом від 31 травня 2021 року вказану постанову було направлено до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (а.с. 9, т. 2). З матеріалів виконавчого провадження, вбачається, що позивач звертався до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом з аналогічними вимогами, в якому просив суд визнати дії державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бойчука М.О. щодо ненаправлення постанови про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України протиправними у виконавчому провадженні № 45098160, відкритому за виконавчим листом від 22 вересня 2014 року №686/7707/14-ц, виданим Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області. Позивачем також заявлено похідні вимоги про відшкодування завданої такими діями матеріальної та моральної шкоди. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 7 грудня 2021 року закрито провадження в адміністративній справі № 640/29000/21 за клопотання представника Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з тих підстав, що законом передбачено порядок оскарження дій державного виконавця в порядку передбаченому ст. ст. 447, 448 ЦПК України. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі і відшкодування моральної (немайнової шкоди). Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України. В обґрунтування вимог позову зазначено, що внаслідок несвоєчасного вжиття державним виконавцем належних заходів щодо ненадіслання Державній прикордонній службі України постанови про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду [PERSON] з України, тобто, їх неправомірної бездіяльності, було втрачено особисте майно позивача, чим було заподіяно позивачу матеріальної та моральної шкоди. Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача вказувала на те, що між діями посадових осіб державної виконавчої служби та витраченими позивачем грошовими коштами на путівку відсутній причинно-наслідковий зв`язок, а відтак підстави для відшкодування шкоди відповідачем відсутні. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень. Відповідно до частини першої статті 74 Закону України від 2 червня 2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Згідно ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень, зокрема, в цивільних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду. Справи щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими статтею 450 цього Кодексу за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Відтак, право на оскарження та безпосередній порядок розгляду таких справ, й постановлення за результатом розгляду останніх, відповідних рішень, пов`язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами цивільного судочинства та його примусовим виконанням. Наявність у ЦПК України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 листопада 2019 року у справі № 802/1933/18-а. Судом встановлено, що позивач, який був боржником у виконавчому провадженні, фактично оскаржує бездіяльність посадових осіб відповідача 2 в ході проведення виконавчих дій, що призвело, на думку позивача, до втрати його коштів, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про те, що позивач обрав не вірний спосіб захисту своїх прав, оскільки у такому випадку закон передбачає інший порядок, а саме: оскарження стягувачем рішення, дій, бездіяльності державного виконавця у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, а відтак у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) необхідно відмовити із цих підстав. В частині позовних вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.ст. 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій чи бездіяльності цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає цивільну відповідальність за заподіяну шкоду. Саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки. В постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» судам надані роз`яснення про те, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана якимись іншими обставинами. Зазначена позиція викладена в постановах Верховного Суду від 21 грудня 2018 року у справі справи № 920/31/18 та від 8 травня 2018 у справі № 920/316/17. Дії, рішення або бездіяльність посадових осіб вважається правомірними, поки не встановлено протилежного у визначеному чинним законодавством порядку. Дії, рішення чи бездіяльність органів державної влади можуть бути оскаржені та визнані неправомірними в судовому порядку. Незаконні (неправомірні) дії - це дії, вчинені всупереч встановленому порядку або закону. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421). Звертаючись до суду, позивач просить стягнути із відповідача на свою користь матеріальну шкоду, яка, на його думку, виникла внаслідок неправомірної бездіяльності відповідача 2, що призвело до втрати грошових коштів - у розмірі вартості путівки на нього та його супутницю, а саме: розмірі 124 313 грн, та моральну шкоду, яка була завдана внаслідок протиправних дій (як зазначено у позовній заяві) чи бездіяльності (як вказано у відповіді на відзив) відповідача 2, що призвело до втрати майна та ділової репутації позивача - у розмірі 65 000 грн. Однак, в ході розгляду справи стороною позивача не було доведено, а судом не встановлено, що саме бездіяльністю чи протиправними діями державного виконавця було завдано позивачу майнової та моральної шкоди. Із матеріалів виконавчого провадження вбачається, що державним виконавцем 31 травня 2021 року, у день винесення постанови про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, її було направлено до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (а.с. 10, т. 2). Крім того, як зазначив і сам представник позивача в позові і підтвердив у судовому засіданні ним були здійснені телефонні дзвінки 28 та 30 серпня 2021 року державному виконавцю з метою переконання щодо зняття можливих наявних обмежень та арештів на рахунках боржника (позивача), у зв`язку з відсутністю будь-якої заборгованості. Відповідач 2 запевнив представника позивача, що будь яких обмежень, які передбачені пунктами 1 - 4 ч. 9 ст. 71 Закону та арештів грошових коштів, іншого майна боржника у виконавчому провадженні № 45098160 - не існує, заборгованість відсутня. Разом з тим, відомості Єдиного реєстру боржників розміщуються на офіційному сайті Міністерства юстиції України є відкритими для всіх користувачів. Позивач не був позбавлений можливості самостійно перевірити актуальність заборон у праві виїзду за кордон. При вирішенні позову суд також враховує і ті обставини, що відповідно пп. 2.2.1 п. 2. 2 та п. 5. 1 договору № 286-2108251 про туристичне обслуговування від 27 серпня 2021 року кожний турист зобов`язується своєчасно надати документи, необхідні для оформлення поїздки (туру), турист зобов`язаний дотримуватись вимог чинного законодавства щодо перетину Державного кордону України, до початку подорожі зобов`язаний перевірити наявність всіх необхідних для подорожі документів, тобто при підписанні договору сторони дійшли згоди відповідно про покладення на позивача обов`язку надати документи, що свідчать про відсутність перешкод для виїзду. Отже, для укладення указаного договору та виконання усіх обов`язків по його оплаті позивач мав надати туристичній фірмі документи щодо можливості безперешкодного перетину ним кордону та відсутності будь-яких заборон у базах даних прикордонних служб. Знаючи про наявність у нього заборон на в`їзд за кордон у зв`язку з невиконанням ним обов`язків по утриманню його дитини, позивач мав діяти обачно, та мав виконати обов`язок по укладеному договору та у своїх інтересах надати у прикордонну службу указану постанову про зняття заборон, а у туристичне агентство відповідну довідку про відсутність будь-яких обмежень для виїзду за кордон та укладення відповідних туристичних договорів. Проте, як свідчать матеріали справи, позивач не проявив таку обачність, та допустив ризики настання можливих негативних наслідків для нього, на час укладення указаного договору. Таким чином не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи і твердження позивача про те, що внаслідок бездіяльності відповідачів щодо вжиття державним виконавцем та посадовими особами належних заходів з примусового виконання судового рішення про стягнення аліментів при здійснення виконавчого провадження, тобто, їх неправомірних дій чи бездіяльності, було втрачено особисте майно (грошові кошти) позивача. У справі відсутні належні та достатні докази, які б підтверджували наявність неправомірних дій чи бездіяльності державного виконавця, що встановлена у визначеному законом порядку та причинного зв`язку між бездіяльністю (діями) державного виконавця та шкодою. Крім того, відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до роз`яснень викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди», під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновками експертів. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. При цьому, саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його прав, завдання шкоди та її розміру. Відповідно до частин першої, шостої та сьомої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом. При цьому, у відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В порушення вимог ст. 81 ЦПК України, позивач не надав суду докази на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди та вини відповідача у її заподіянні. У позовній заяві представник позивача зазначає, що позивачу було завдано моральних страждань та переживань протиправними діями відповідача 2, внаслідок чого було порушено його право на відпочинок, погіршило відношення до нього його супутниці, що призвело до приниження, у тому числі ділової репутації. Суд зазначає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Крім того, як зазначає представник позивача у позовній заяві, путівку було придбано на двох осіб: на позивача та його супутницю. Позивач просив відшкодувати фактично вартість путівки розмір якої на двох становив 124 313 грн. Однак доказів того, що його супутниця не виїхала до Хорватії і не скористалася своєю путівкою не надав. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог в частині відшкодування на користь позивача матеріальної та моральної шкоди, а також наявність причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю (діями) відповідачів та завданою позивачу шкодою, не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, а відтак суд вважає, що в задоволенні зазначених позовних вимог слід також відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed