Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-27 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Джура С.П. звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частку в спільному сумісному майні подружжя, посилаючись на те, що 15.02.2014 року позивач уклав шлюб з відповідачем [PERSON] .. За час шлюбу ними була набута квартира загальною площею 80,1 кв.м., житловою площею 42,9 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] , яка за їх спільною домовленістю була придбана(зареєстрована) на ім`я дружини, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченим 04.07.2017 року приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Ігнатовою Л.Л., про що в реєстрі зроблено запис №2031. Джерелом набуття у спільну власність квартири були спільні сумісні кошти, проте основну частину коштів для придбання квартири складала отримана позивачем [PERSON] заробітна плата за його місцем роботи. Також в подальшому подружжям був здійснений ремонт цієї квартири, при цьому на проведення вказаного ремонту були витрачені особисті кошти позивача, отримані ним від продажу житлового будинку в с.Петрівське Прилуцького району, набутого в порядку спадкування і також з отриманої ним заробітної плати. 16.02.2021 року шлюб між ними було розірвано, та після припинення сімейних стосунків квартира залишилася у користуванні і володінні відповідача, тому позивач просить визнати\~вказану квартиру спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право спільної часткової власності на 1/2 частину вказаної квартири. Позивач та його представник надали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, підтримали позовні вимоги. Відповідач до суду не з`явилася, проте попередньо її представником подано письмову заяву про розгляд справи у їх відсутність, заперечують проти задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] 15.02.2014 року уклали шлюб, який було розірвано 16.02.2021 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с.15). В період перебування у шлюбі, відповідачем 04 липня 2017 року придбано квартиру загальною площею 80,1 кв.м., житловою площею 42,9 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] ,, про що свідчить копія договору купівлі-продажу серії НМЕ 588759 посвідченим 04.07.2017 року приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Ігнатовою Л.Л., про що в реєстрі зроблено запис №2031 та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності\~№248069471 від 14.03.2021 року(а.с.16-17,20). Відповідно до ч. 1ст. 60\~СК України та ч. 3ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 1ст. 69\~СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.71 СК України, спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на квартиру, допускається лише за його згодою. Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» №16 від 12.06.1998р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8\~СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма\~статті 60\~Сімейного кодексу України\~вважається правильно застосованою. Згідно пункту 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,69 СК, ч. 3ст. 368\~ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325\~ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Норми\~СК України\~у статтях\~57,60\~встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Відповідно до ч. 1ст. 60\~СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Придбавши нерухоме майно під час перебування в шлюбі, позивач та його дружина - відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та його право на рівну частку в майні презюмується. Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007р. № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Таким чином, придбане під час перебування сторін у шлюбі нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності сторін і будь-яких доказів щодо належності цього майна лише відповідачу, на яку воно зареєстроване, суду не надано. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано\~статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ч. 1ст. 70\~СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 3 ст. 368\~ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 372\~ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 15.02.2014 року, який 16.02.2021 року було розірвано, згодом відповідач [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». За час шлюбу подружжям було придбано у спільну власність нерухоме майно, а саме\~ квартиру загальною площею 80,1 кв.м., житловою площею 42,9 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого 04.07.2017 року приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Ігнатовою Л.Л.. Крім того під час придбання квартири, п.9 договору, позивач [PERSON] , як чоловік, надавав нотаріальну згоду дружині на придбання квартири. Також в судовому засіданні встановлено, що вказана квартира була придбана за рахунок спільних коштів подружжя, враховуючи доходи позивача, та в подальшому подружжям був здійснений ремонт цієї квартири, при цьому на проведення вказаного ремонту були витрачені особисті кошти позивача, отримані ним від продажу житлового будинку в с.Петрівське Прилуцького району, набутого в порядку спадкування(а.с.21) і також з отриманої ним заробітної плати. Дана квартира відповідно до ст.\~60\~СК України є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Оскільки добровільно сторони не домовилися про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них, суд вважає, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, а тому розділяє спільну квартиру на дві рівні частини, визнавши за позивачем право приватної власності на нерухоме майно\~1/2 частину квартири. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до\~ст. 141 ЦПК України. Позивачем заявлена вимога про поділ спільного майна подружжя, яка оплачена судовим збором у сумі 1604,22 грн., враховуючи, що судом позовні вимоги задоволені повністю, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1604,22 грн. Згідно\~ст.137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження надання правової допомоги, представником позивача адвокатом Джура С.П. було надано суду: договір про надання правничої допомоги №35 від 01.03.2021 року, додаткова угода до договору №35 від 01.03.2021, кінцевий розрахунок судових витрат по справі, акт приймання-передачі наданих послуг №1 до договору про надання правничої допомоги №35 від 01.03.2021 року. У поданій до суду заяві представник позивачки просив стягнути з відповідача на її користь витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 гривень. Згідно з частинами 4-6 ст.137 ЦПК України\~розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З врахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку про задоволення заяви про стягнення витрат за надання професійної правничої допомоги понесеної\~\~ [PERSON] у зв`язку з розглядом справи у розмірі 5000,00 грн. та вважає, що саме такі витрати є співрозмірними із складністю даної справи і підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved