Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-12 00:00:00

24.12.2020\~позивачі [PERSON] ,\~ [PERSON] \~звернулися до\~суду з\~позовом до\~ [PERSON] про\~визнання особи\~такою,\~що втратила\~право на\~користування житловим\~приміщенням, яким просили визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право на користування житловим приміщенням житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Так, в обґрунтування позову, позивачі зазначили, що 05.09.2002р. вони придбали 5/9 часток житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На початку серпня 2020 року [PERSON] , яка постійно мешкає в м. Тирасполі Республіки Молдова, звернулася до них з проханням дозолити провести свою реєстрацію за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з необхідністю отримати українське громадянство, так як вона є уродженкою м. Кілія Одеської області, Україна. 13.08.2020 [PERSON] зареєструвалась за адресою: [ADDRESS] . Проте, [PERSON] а ні до, а ні після реєстрації за вказаною ніколи не проживала. На теперішній час, з сімейних обставин, вони мають намір розпорядитися своєю 5/9 часткою житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] , але реєстрація [PERSON] створює перешкоди в цьому. У зв`язку з тим, що відповідачка зареєстрована в її будинку, вони не можуть користуватися у повній мірі та розпоряджатися своїм майном. Вважають, що тільки у судовому порядку можливо [PERSON] зняти з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до протоколу автоматичного розподілу справ між суддями від 24.12.2020 року позовна заява, в порядку ст.33 ЦПК України, розподілена та передана судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Жигуліну С.М. Ухвалою судді Жигуліна С.М. від 27 січня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.05.2022 року, проведеного у зв`язку із увільненням від роботи судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області [PERSON] у зв`язку зі вступом на військову службу під час повної мобілізації з 02.03.2022, відповідно до наказу голови суду №2-ос від 02.03.2022, справа №946/8370/20 розподілена та передана на розгляд судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Адамову А.С. Ухвалою судді\~Адамова А.С.\~від 13 травня 2022 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та призначено підготовче судове засідання Ухвалою суду\~від 02\~червня 2022\~року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачі у судове засідання 13.07.2022 не з`явилися, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, проте їх представник надав суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причину неявки суд не повідомляли, тому суд відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у зв`язку з відсутністю заперечень проти такого вирішення справи позивачів. У судовому засіданні від 22.06.2022 були допитані у якості свідків: [PERSON] (син позивачів, двоюрідний брат відповідачки), [PERSON] (знайома позивачів). Так, свідок [PERSON] показав, що [PERSON] не проживала і не проживає за адресою: [ADDRESS] . Він проживає постійно за вказаною адресою. Свідок [PERSON] показала,\~що [PERSON] не проживала і не проживає за адресою: [ADDRESS] , вона її не бачила там, хоча особисто її знає та спілкувалася з нею. Останній раз бачила її в Ізмаїлі за вказаною адресою два роки тому. У разі\~неявки в\~судове засідання\~від 13.07.2022\~всіх учасників\~справи, згідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено,\~що згідно\~договору купівлі-продажу\~частки будинку\~від 05.09.2022\~року,\~посвідченого приватним\~нотаріусом Ізмаїльського\~міського нотаріального\~округу Одеської\~області Єфимовою\~Т.І.,\~зареєстрованого в\~реєстрі за\~№6186, [PERSON] ,\~ [PERSON] являються власниками 5/9 часток житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Вказане також вбачається і з технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виданий 16.08.2002 року КП «Ізмаїльське МБТІ». Згідно домової книги за адресою: [ADDRESS] зареєстровані і позивачі і відповідачка. Згідно довідки\~Виконавчого комітету\~Ізмаїльської міської\~ради про\~реєстрацію місця\~проживання особи\~від 08.02.2019\~за №08-07/548 [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Як зазначають позивачі, відповідачка ніколи за адресою: [ADDRESS] , не мешкала, ніяких витрат щодо утримання житла та сплати комунальних платежів не несе, її речей чи майна в будинку немає. У зв`язку з тим, що відповідачка зареєстрована в їх житловому приміщенні, вони не можуть користуватися у повній мірі та розпоряджатися своїм майном, чим порушуються права позивачів. Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно положень ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.ст.317, ч.1 ст.319, ч.1 ст.321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші незаборонені законом угоди. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до положень норм стст.16, 391, 386 ЦК, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об`єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири). Частина 4 ст.156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 березня 2012 року, суд касаційної інстанції аналізуючи положення статті 156 ЖК України та статті 405 ЦК України, дійшов до висновку, що збереження права користування жилим приміщенням передбачене лише для членів сім`ї власника цього приміщення. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Вищезазначений висновок співпадає з позицією Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в рішенні від 21.12.2011 року (головуючий Дьоміна О.О.), а також позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 16.11.2016 року у справі №6-709цс16. Враховуючи викладене, з огляду на те, що відповідач не проживає у зазначеному приміщенні більше року, то відповідно до приписів чинного законодавство він втратив право на користування цим житлом. В статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено: місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Таким чином, реєстрацією встановлюється офіційне місце проживання особи. Відповідно до ст.7 цього Закону, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній, установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Таким чином, будь-які правові підстави для перебування на реєстраційному обліку за адресою належного позивачам майна у відповідачки відсутні, оскільки вона не проживає та взагалі ніколи не мешкала у житловому приміщенні житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , своїм перебуванням на теперішній час на реєстраційному обліку за адресою: [ADDRESS] , яку утримують позивачі, відповідачка створює перешкоди в реалізації ними в повному обсязі прав та охоронюваних законом інтересів власника зазначеного майна, тобто порушують ч.ч. 1, 2 ст.317, ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України. Викладене не суперечить нормам ст.47 Конституції України, ст.9 ЖК України, ст.311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення цих прав особи. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року з наступними змінами, у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки, у разі їх поважності, суд може продовжити пропущений строк. Таким\~чином,\~судом встановлено,\~що відповідачка [PERSON] , не будучи власницею квартири [ADDRESS] , залишається зареєстрованою в неї, при цьому не проживає у частині будинку, що належить на праві власності позивачам, що свідчить про вчинення нею перешкод у користуванні власністю власникам позивачам, та між сторонами відсутня домовленість щодо збереження права на житло, тому суд вважає, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим позов задовольнити та визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Рішення суду є підставою для зняття [PERSON] з реєстраційного обліку місця проживання за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved