Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-25 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог, Національна служба здоров`я України, Міністерство охорони здоров`я України, [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на свою користь 5040,70 грн матеріальної шкоди та 80000 грн відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову посилається на те, що починаючи з 2014-го року хворіє на цукровий діабет та потребує лікування інсуліном. Після виписки з Стебницької міської лікарні, 02.12.2020 року звернувся на прийом до лікаря-ендокринолога [PERSON] , яка працює у КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради, яка виписала йому в той день Фармасулін Н (флакон) 10 мл. та Фармасулін Н NP (флакон) 10 мл. та зробила відповідний запис у медичній карті амбулаторного хворого. 28.01.2021 року позивач знову звертався до [PERSON] і вона йому виписала 2 рецепти на Фармасулін Н (флакон) 5 мл. та Фармасулін Н NP флакон) 10 мл. Проте, 18.02.2021 року при черговому зверненні до лікаря-ендокринолога [PERSON] , остання повідомила його про те, що згідно даних його паспорту, позивач прописаний у с.\~Завадівка Турківського району Львівської області, і тому він повинен їхати туди та звернутись до місцевих лікарів. 19 лютого 2021 року позивач звернувся з письмовою скаргою до головного лікаря КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради. 01.03.2021 року позивач отримав відповідь №200/01, згідно якої вказано, що у зв`язку з ІІ етапом реформи у сфері охорони здоров`я амбулаторно-поліклінічний прийом пацієнтів проводиться за наявності електронного скерування від сімейного лікаря і з попереднім записом в електронній черзі поліклініки (кожного разу), та про те, що інсулінотерапія із пільговою видачею препаратів інсуліну проводиться за місцем приписки пацієнта (наявність паспорта обов`язкова), за кошти місцевого бюджету. 09 березня 2021 року позивач повторно звернувся з письмовою скаргою до головного лікаря КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради, на яку адміністрація КНП «ЦМЛ м. Борислава» своїм листом №290/01 від 17.03.2021 р. повідомила його, що його пропозиції викладені у заяві взяті до уваги та використання в роботі. 23 березня 2021 року позивач знову звернувся до лікаря-ендокринолога [PERSON] , однак лікар повідомила йому, що рецепт на інсулін не видасть, і лише після виклику працівників поліції [PERSON] зробила в карті амбулаторного хворого [PERSON] запис про те, що «Хворому відмовлено, бо приписаний в с. Завадівка Турківського р-ну і на відріз відмовляється їхати до свого ендокринолога в м. Турка». Як вже вище зазначалось, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. А тому, КНП «ЦМЛ м. Борислава» повинна йому відшкодувати витрати на купівлю препаратів інсуліну, які він змушений був купити за свої гроші, щоб не померти, хоча такі препарати йому є гарантовані державою і держава за них виплачує гроші аптекам, а лікар лише повинен виписати електронний рецепт. Відповідно до загальних підстав відповідальності за матеріальну та моральну шкоду згідно ст.ст. 1166, 1167 ЦК України та п. 5 постанови Пленуму ВСУ України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», юридичною підставою виникнення відповідальності за заподіяну шкоду є склад цивільного правопорушення, невід`ємні елементи якого: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Внаслідок неправомірних дій відповідача йому було завдано моральну шкоду, оскільки після кожного відвідування лікаря-ендокринолога [PERSON] у зв`язку із душевними хвилюваннями та погіршенням стану здоров`я та самопочуття я вимушений був звертатися до інших лікарів, в тому числі до свого сімейного лікаря, терапевта [PERSON] . Так, позивач звертався до нього і 19.02.2021 (після відвідин [PERSON] 18.02.2021), і 16.03.2021 (після телефонного дзвінка [PERSON] , про те, що вона хоче кудись там перекинути), і 24.03.2021 (після відвідин [PERSON] та виклику поліції до КНП «ЦМЛ м. Борислава» 23.03.2021). Своїми діями [PERSON] наражає його життя та здоров`я на серйозні проблеми, оскільки він має цукровий діабет 2 типу, є вторинноінсулінозалежною особою, від високого рівня цукру в крові він втрачає зір, йому починає темніти в очах, може втратити свідомість йдучи по вулиці або їдучи за кермом автомобіля, а не отримавши вчасно дози препарату інсуліну - може взагалі померти. Навіть в довідці МСЕК Серії 12ААБ №357991 від 24.02.2021 вказано, що для відновлення працездатності йому потрібно лікування ендокринолога, і [PERSON] про це знає, але відмовляється виконувати свої професійні обов`язки, покладені на неї посадовою інструкцією. Через постійні хвилювання від таких незаконних дій по відношенню до нього - у нього ще й підвищується артеріальний тиск, що теж може бути окремою причиною для інсульту, а в подальшому і паралічу, смерті. Керівництво лікарні, знаючи про цю проблему, закриває очі на це і дає формальні відписки про те, що вони візьмуть інформацію, викладену у скарзі, до уваги та використання. А тому вважає справедливим розміром моральної шкоди, яку просить стягнути з відповідача, буде місячний розмір премії, яку керівник КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради [PERSON] виписує сам собі, тобто в розмірі 80 000 грн. Ухвалою судді від 03 вересня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі та визначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Відповідач комунальне некомерційне підприємство «Центральна міська лікарня м.\~Борислава» Бориславської міської ради направив на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідно до Програми забезпечення препаратами інсуліну хворих на цукровий діабет на 2021 рік, затвердженої рішенням Бориславської міської ради від 30.03.2021 року №164, у бюджеті Бориславської міської територіальної громади на перше півріччя 2021 року затверджено видатки на відшкодування вартості препаратів інсуліну для забезпечення хворих на цукровий діабет за рахунок коштів місцевого бюджету в сумі 584\~385,00 грн (97\~397,00 грн на місяць), хоча реальна місячна потреба у коштах на забезпечення хворих на цукровий діабет препаратами інсуліну складає 161,5 тис. грн. Тому, метою програми є своєчасне забезпечення препаратами інсуліну пацієнтів, що потребують інсулінотерапії за життєвими показаннями які проживають у Бориславській міській територіальній громаді, зменшення ускладнень, збільшення тривалості та поліпшення якості життя хворих на цукровий діабет. Як було встановлено лікарем [PERSON] позивач зареєстрований (прописаний) в с. Завадівка Турківської об`єднаної територіальної громади Самбірського району Львівської області, яка не уклала договір про відшкодування вартості препаратів інсуліну з ТОВ «Аптека доброго дня». Зважаючи на викладене, просить відмовити в задоволенні позову. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, Національна служба здоров`я України надіслала на адресу суду пояснення, в яких зазначено, що процедура реімбурсації вартості препаратів інсуліну здійснювалась відповідно до вимог постанов Кабінету Міністрів України від 05.03.2014 №73 «Питання реалізації пілотного проекту щодо запровадження державного регулювання цін на препарати інсуліну» та від 23.03.2016 №239 «Деякі питання відшкодування вартості препаратів інсуліну». Відповідно до п. 2 Порядку №239 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відпуск лікарських засобів здійснюється суб`єктами господарювання, перелік яких визначається структурними підрозділами з питань охорони здоров`я АР Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрації або розпорядниками коштів місцевих бюджетів, визначених рішеннями про такі бюджети згідно із законодавством, на рівних умовах, відповідно до укладених договорів, на підставі рецептів на препарати інсуліну, виписаних закладами охорони здоров`я за місцем диспансерного обліку пацієнта згідно з реєстром пацієнтів, що потребують інсулінотепарії, який ведеться МОЗ, на рецептурних бланках форми №1. Механізм надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на відшкодування вартості лікарських засобів для лікування окремих захворювань (в тому числі цукрового діабету ІІ типу) визначався Порядком та умовами надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на відшкодування вартості лікарських засобів для лікування окремих захворювань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.03.2017 №181. Субвенція спрямовується на відшкодування вартості лікарських засобів, які використовуються під час амбулаторного лікування осіб, що страждають на серцево-судинні захворювання, цукровий діабет ІІ типу, бронхіальну астму, за переліком міжнародних непатентованих назв лікарських засобів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.03.2017 №152 з урахуванням змін, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.02.2019 №135. Відповідно до Програми відшкодування вартості препаратів інсуліну здійснює головний розпорядник коштів за рахунок відповідних цільових субвенцій з Державного Бюджету України (597\~000,00 грн) та бюджету Бориславської міської територіальної громади (584\~390,00 грн). Згідно п. 7 Порядку №152 відпуск лікарських засобів за електронним рецептом здійснюється в аптеках чи аптечних пунктах, які здійснюють відпуск лікарських засобів згідно з договором про реімбурсацію, укладеним між НСЗУ та суб`єктом господарювання (далі - договір про реімбурсацію), незалежно від місця проживання пацієнта чи місця надання медичних послуг. З 01.10.2021 НСЗУ розпочала адмініструвати реімбурсацію інсулінів на підставі діючого Порядку реімбурсації лікарських засобів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.07.2021 №854, а тому з 01.10.2021 пацієнти з діабетом зможуть отримати інсуліни безоплатно або з доплатою в будь-якій аптеці, яка працює за договором з НСЗУ. Зазначає, що позивачем не вказано про порушення його прав щодо забезпечення інсуліном після 01.10.2021. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Гирич О.В. у судовому засіданні позов підтримали, дали пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні дала пояснення, аналогічні змісту відзиву на позовну заяву, додатково наголосивши, що реальна місячна потреба у коштах на забезпечення хворих на цукровий діабет препаратами інсуліну складає 161\~500,00 грн, однак з бюджету Бориславської міської територіальної громади згідно рішення Бориславської міської ради від 30.03.2021 №164 було затверджено кошти в сумі 584\~385,00 грн, що становить 97\~397,00 грн на місяць, а тому препарати інсуліну забезпечуються лише пацієнти, що потребують інсулінотерапії та які проживають у Бориславській міській територіальній громаді, а позивач [PERSON] має зареєстроване місце проживання в с. Завадівка Турківської ОТГ Самбірського району Львівської області. Представник третьої особи Національної служби здоров`я України в судове засідання не прибув, однак у письмових поясненнях просив розглянути справу без його участі. Представник третьої особи Міністерства охорони здоров`я України в судове засідання не прибув, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи. Подав клопотання про забезпечення проведення судових засідань у режимі відеоконференції у приміщенні Вищого антикорупційного суду (вул.Хрещатик, 42-А, м.Київ, 01601). Ухвалами суду від 13.12.2021, 14.02.2022 та 19.04.2022 призначався розгляд даної справи дистанційно у режимі відеоконференції між Бориславським міським судом Львівської області та Вищим антикорупційним судом, однак представник третьої особи Міністерства охорони здоров`я України не з`явився до Вищого антикорупційного суду для проведення розгляду справи у режимі відеоконференції. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні дала пояснення, згідно яких проти позову заперечила в повному обсязі. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст.ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , має зареєстроване місце проживання в [ADDRESS] з 02.01.2020 року. Згідно виписних епікризів ДСП ЦМЛ м. Борислава від 30.10.2020 та КНП ЛОР «Львівський обласний державний клінічний лікувально-діагностичний центр» №388 д/с від 11.01.2021, позивачу встановлено заключний діагноз цукровий діабет 2 тип, вторинно інсулінозалежна форма. Згідно довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії Серії 12ААБ №357991 від 24.02.2021, позивачу встановлено 3 групу інвалідності на строк до 01.03.2022 за загальним захворюванням. Згідно Декларації №0001-21ХН-4900 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу від 18.09.2020 року, позивачем укладено таку декларацію з дільничним лікарем-терапевтом КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради Гуменюком Б.В. Згідно запису в медичній карті амбулаторного хворого [PERSON] від 23.03.2021 року лікарем-ендокринологом комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м.\~Борислава» Бориславської міської ради Голубінкою Г.М. зазначено, що «Хворий з`явився за інсуліном. Хворому відмовлено, бо приписаний в с. Завадівка Турківського р-ну і на відріз відмовляється їхати до свого ендокринолога в м. Турка п. Нагайко Ірина Степанівна». Відповідно до ст. 49 Конституції України, кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Охорона здоров`я забезпечується державним фінансуванням відповідних соціально-економічних, медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних програм. Держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування. У державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно. Згідно ч. 1 ст. 284 ЦК України фізична особа має право на надання їй медичної допомоги. Конституційний Суд України в рішенні від 29 травня 2002 року № 10-рп/2002 роз`яснив, що положення частини третьої статті 49 Конституції України «у державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно» треба розуміти так, що у державних та комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається всім громадянам незалежно від її обсягу та без попереднього, поточного або наступного їх розрахунку за надання такої допомоги. Поняття медичної допомоги, умови запровадження медичного страхування, у тому числі державного, формування і використання добровільних медичних фондів, а також порядок надання медичних послуг, які виходять за межі медичної допомоги, на платній основі у державних і комунальних закладах охорони здоров`я та перелік таких послуг мають бути визначені законом. Також Конституційний Суд України зазначав, що безоплатність медичної допомоги у державних і комунальних закладах охорони здоров`я не виключає можливості солідарної участі населення у додатковому фінансуванні галузі охорони здоров`я через фінансування цієї галузі за рахунок розвитку позабюджетних механізмів залучення додаткових коштів. Джерелами таких додаткових надходжень на фінансування галузі охорони здоров`я в цілому можуть бути і встановлені законом офіційні прямі платежі населення за медичні послуги другорядного значення. Медична допомога - діяльність професійно підготовлених медичних працівників, спрямована на профілактику, діагностику, лікування та реабілітацію у зв`язку з хворобами, травмами, отруєннями і патологічними станами… (ст.3 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я»). Згідно з ст. 6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що, зокрема, включає кваліфіковану медичну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря, вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій і закладу охорони здоров`я; оскарження неправомірних рішень і дії працівників, закладів та органів охорони здоров`я. Законами України можуть бути визначені й інші права громадян у сфері охорони здоров`я. Держава згідно з Конституцією України гарантує всім громадянам реалізацію їх прав у сфері охорони здоров`я шляхом: в) фінансування надання всім громадянам та іншим визначеним законом особам гарантованого обсягу медичних і реабілітаційних послуг та лікарських засобів у порядку, встановленому законом; г) здійснення державного і можливості громадського контролю та нагляду в сфері охорони здоров`я; е) встановлення відповідальності за порушення прав і законних інтересів громадян у сфері охорони здоров`я (ст. 7 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» ). Відповідно до ст.8 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» держава визнає право кожного громадянина на охорону здоров`я і забезпечує його захист. Кожен громадянин має право на безоплатне отримання у державних та комунальних закладах охорони здоров`я медичної допомоги, до якої належать: екстрена медична допомога; первинна медична допомога; вторинна (спеціалізована) медична допомога, що надається за медичними показаннями у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; третинна (високоспеціалізована) медична допомога; паліативна допомога. Частиною 4 цієї ж статті встановлено, що держава гарантує громадянам України та іншим визначеним законом особам надання необхідних медичних послуг та лікарських засобів за рахунок коштів Державного бюджету України на умовах та в порядку, встановлених законодавством. Частинами 5-7 ст. 8 цього ж Закону передбачено, що у разі порушення законних прав і інтересів громадян у сфері охорони здоров`я відповідні державні, громадські або інші органи, підприємства, установи та організації, їх посадові особи і громадяни зобов`язані вжити заходів щодо поновлення порушених прав, захисту законних інтересів та відшкодування заподіяної шкоди. Судовий захист права на охорону здоров`я здійснюється у порядку, встановленому законодавством. Розроблення галузевих стандартів у сфері охорони здоров`я, проведення державної оцінки медичних технологій здійснюються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пункти 1, 6, 7, 9 ч. 1 ст. 6 Закону України №2168-VIII від 19.10.2017 «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення» (далі Закон №2168) надають право пацієнтам на отримання необхідних їм медичних послуг та лікарських засобів належної якості за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на реалізацію програми медичних гарантій, у надавачів медичних послуг; на оскарження рішень, дій чи бездіяльності надавачів медичних послуг або Уповноваженого органу та його територіальних органів в установленому законом порядку; на судовий захист своїх прав; інші права, передбачені законодавством. За частиною 1, 2, 5, 6, 8 ст. 9 Закону №2168 у разі потреби у медичних послугах та лікарських засобах за програмою медичних гарантій пацієнт (його законний представник) звертається до надавача медичних послуг у порядку, встановленому законодавством. Пацієнт (його законний представник) реалізує своє право на вибір лікаря шляхом подання надавачу медичних послуг декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу. Надавачам медичних послуг забороняється відмовляти у прийнятті декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, та веденні пацієнта, зокрема, на підставі наявності у пацієнта хронічного захворювання, його віку, статі, соціального статусу, матеріального становища, зареєстрованого місця проживання тощо, крім випадків, передбачених законодавством. Надання медичних послуг та лікарських засобів за програмою медичних гарантій, пов`язаних з вторинною (спеціалізованою), третинною (високоспеціалізованою), паліативною медичною допомогою та медичною реабілітацією, здійснюється за направленням лікаря, який надає первинну медичну допомогу, або лікуючого лікаря в порядку, передбаченому законодавством, крім випадків, коли згідно із законодавством направлення лікаря не вимагається. При наданні медичної допомоги в амбулаторних умовах лікарські засоби за програмою медичних гарантій надаються пацієнту на підставі рецепта лікаря суб`єктом господарювання, який здійснює діяльність з роздрібної торгівлі лікарськими засобами та уклав договір про реімбурсацію з Уповноваженим органом. Надавач медичних послуг зобов`язаний поінформувати пацієнта про медичні послуги та лікарські засоби, які пацієнт може отримати в цього надавача за програмою медичних гарантій. Згідно з ч. 7 ст. 9 Закону №2168 порядок реімбурсації лікарських засобів за програмою медичних гарантій на відповідний рік, типова форма договору про реімбурсацію, порядок його укладення, зміни та припинення затверджуються Кабінетом Міністрів України. На момент виникнення спірних правовідносин процедура реімбурсації вартості препаратів інсуліну здійснювалась відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2014 №73 «Питання реалізації пілотного проекту щодо запровадження державного регулювання цін на препарати інсуліну» (втратила чинність 01.10.2021 року) та постанови Кабінету Міністрів України від 23.03.2016 №239 «Деякі питання відшкодування вартості препаратів інсуліну». Відповідно до п. 2 Порядку №239 (в редакції чинній до 01.10.2021 року) відпуск лікарських засобів здійснюється суб`єктами господарювання, перелік яких визначається структурними підрозділами з питань охорони здоров`я АР Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрації або розпорядниками коштів місцевих бюджетів, визначених рішеннями про такі бюджети згідно із законодавством, на рівних умовах, відповідно до укладених договорів, на підставі рецептів на препарати інсуліну, виписаних закладами охорони здоров`я за місцем диспансерного обліку пацієнта згідно з реєстром пацієнтів, що потребують інсулінотепарії, який ведеться МОЗ, на рецептурних бланках форми №1. Постановою Кабінету Міністрів України 17.03.2017 №152 «Про забезпечення доступності лікарських засобів», було затверджено Порядок реімбурсації лікарських засобів (далі Порядок №152), який втратив чинність 01.10.2021 року. Пункт 2 Порядку №152 визначав, що: для здійснення відпуску лікарських засобів, вартість яких підлягає повному або частковому відшкодуванню (далі - лікарські засоби), суб`єкти господарювання звертаються до розпорядників бюджетних коштів із заявою про укладення договору про відшкодування вартості лікарських засобів. Розпорядники бюджетних коштів, визначені рішеннями про відповідні бюджети згідно із законодавством, формують на підставі укладених договорів перелік суб`єктів господарювання, що здійснюють відпуск лікарських засобів. Формування зазначеного переліку здійснюється без надання преференцій окремим суб`єктам господарювання; Відпуск лікарських засобів здійснюється на підставі рецептів, виписаних закладами охорони здоров`я незалежно від форми власності та фізичними особами - підприємцями, які одержали ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, за місцем надання медичної допомоги пацієнту на рецептурних бланках форми №1 (далі - рецепт); строк дії рецепта становить 30 календарних днів з моменту його виписки; рецепт зберігається у суб`єкта господарювання протягом трьох років з моменту відпуску; кожний лікарський засіб виписується на окремому рецепті. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.02.2019 №135 «Деякі питання реімбурсації лікарських засобів» (далі Порядок №135) до низки постанов Кабінету Міністрів України внесено зміни, а Порядок відшкодування вартості лікарських засобів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.03.2017 №152 викладено в новій редакції. Реімбурсації підлягають зареєстровані в Україні готові лікарські засоби, які використовуються для лікування зазначених у пункті 3 цього Порядку медичних станів (захворювань) і включені до: національного переліку основних лікарських засобів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2009 №333 «Деякі питання державного регулювання цін на лікарські засоби і вироби медичного призначення»; переліку міжнародних непатентованих назв лікарських засобів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.03.2017 №152, з урахуванням змін, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.02.2019 №135; реєстру лікарських засобів, які підлягають реімбурсації (п. 2). Реімбурсація лікарських засобів здійснюється для лікування в амбулаторних умовах серцево-судинних захворювань, цукрового діабету II типу та бронхіальної астми. Відпуск лікарських засобів за електронним рецептом здійснюється в аптеках чи аптечних пунктах, які здійснюють відпуск лікарських засобів згідно з договором про реімбурсацію, укладеним між НСЗУ та суб`єктом господарювання (далі - договір про реімбурсацію), незалежно від місця проживання пацієнта чи місця надання медичних послуг (п. 7 Порядку №152). Лікарські засоби, які підлягають реімбурсації, відпускаються на підставі рецептів, виписаних відповідно до правил, затверджених МОЗ, через електронну систему охорони здоров`я лікарями, які надають первинну медичну допомогу (п. 5 Порядку №152). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 21 Закону України «Про лікарські засоби» реалізація (відпуск) лікарських засобів громадянам здійснюється за рецептами та без рецептів лікарів. Реалізація (відпуск) громадянам лікарських засобів за рецептом лікаря здійснюється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.07.2005 №360 затверджено Правила виписування рецептів на лікарські засоби і вироби медичного призначення (далі Правила №360). Згідно з п. 1, 2, 3, 4, 6 8 Правил №360 (у редакції, чинній станом до 01.10.2021) (дія яких поширюється на всі заклади охорони здоров`я незалежно від їх форм власності і підпорядкування та суб`єктів господарської діяльності, що займаються медичною практикою, оптовою та роздрібною торгівлею лікарськими засобами, відпуском лікарських засобів і виробів медичного призначення лікувально-профілактичним закладам, підприємствам, установам, організаціям), рецепти на лікарські засоби і вироби медичного призначення (далі - Рецепти) виписуються лікарями суб`єктів господарювання, які провадять господарську діяльність з медичної практики (далі - суб`єкт господарювання), згідно із лікарськими спеціальностями, за якими провадиться медична практика відповідно до отриманої ліцензії, та відповідно до лікарських посад (далі - медичні працівники). Рецепти на лікарські засоби, вироби медичного призначення, які відпускаються на пільгових умовах, безоплатно чи з доплатою або вартість яких підлягає державному відшкодуванню (повністю або частково), крім рецептів на лікарські засоби, які підлягають реімбурсації, що виписуються через електронну систему охорони здоров`я лікарями, які надають первинну медичну допомогу, згідно із законодавством України, дозволяється виписувати медичним працівникам суб`єктів господарювання, які провадять медичну практику, за узгодженням зі структурними підрозділами охорони здоров`я місцевих державних адміністрацій. Аналізуючи вищенаведене законодавство, суд дійшов висновку, що як виписування електронного рецепту на лікарський засіб, який підлягає реімбурсації, так і відпуск лікарського засобу за електронним рецептом в аптеці чи аптечному пункті, який здійснюється згідно з договором про реімбурсацію, проводиться незалежно від місця проживання, місця реєстрації пацієнта чи місця надання медичних послуг, а тому відмова лікаря-ендокринолога комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м.\~Борислава» Бориславської міської ради Голубінки Г.М. виписати електронний рецепт на інсулін хворому у зв`язку із зареєстрованим місцем проживання пацієнта в іншому населеному пункті є незаконною. Окрім того, суд звертає увагу і на наступне. Механізм надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на відшкодування вартості лікарських засобів для лікування окремих захворювань (в тому числі цукрового діабету ІІ типу) до 01.10.2021 року визначався постановою Кабінету Міністрів України про затвердження «Порядку та умов надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на відшкодування вартості лікарських засобів для лікування окремих захворювань» від 10.03.2017 №181 (далі Порядок №181). Згідно з п.п. 2-4 Порядку №181 Головним розпорядником субвенції є МОЗ. Розпорядники субвенції за місцевими бюджетами визначаються рішеннями про такі бюджети згідно із законодавством. Субвенція спрямовується на відшкодування вартості лікарських засобів, які використовуються під час амбулаторного лікування осіб, що страждають на серцево-судинні захворювання, цукровий діабет II типу, бронхіальну астму, за переліком міжнародних непатентованих назв лікарських засобів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 березня 2017 р. № 152 (Офіційний вісник України, 2017 р., № 26, ст. 749), з урахуванням змін, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 лютого 2019 р. № 135, що відпускаються до 31 березня 2019 р. (включно) за рецептами, виписаними на паперових рецептурних бланках. Розподіл субвенції, яка передбачена в обласних бюджетах, здійснюється між місцевими бюджетами адміністративно-територіальних одиниць відповідної області на підставі статистичних даних про кількість осіб, що страждають на серцево-судинні захворювання, цукровий діабет II типу, бронхіальну астму. Одним із доводів відповідача є нестача коштів, які виділяються з місцевого бюджету Бориславської міської громади на відшкодування вартості препаратів інсуліну. Відповідачем 14.07.2022 року було долучено до матеріалів справи копії Договорів №1 про відшкодування вартості препаратів інсуліну від 14.01.2021 року на суму 584\~385,00 грн, від 19.02.2021 року на суму 597\~000,00 грн, та Договір №2 про відшкодування вартості препаратів інсуліну від 27.08.2021 року на суму 408\~000,00 грн. При цьому, як вбачається і з письмових пояснень третьої особи Національної служби здоров`я України, так і з усних пояснень представника відповідача в судовому засіданні, Договір №1 про відшкодування вартості препаратів інсуліну від 19.02.2021 року на суму 597\~000,00 грн (яка на підставі Додаткової угоди №1 від 23.06.2021 року була збільшена до 702\~600,00 грн та Додаткової угоди №2 від 01.07.2021 року продовжено строк дії договору до 30.09.2021 року), був укладений саме за рахунок субвенції з Державного Бюджету України, а не коштів місцевого бюджету Бориславської ОТГ. Згідно Додаткової угоди №3 до Договору №1 про відшкодування вартості препаратів інсуліну від 19.02.2021, суму договору було зменшено на 5\~158,30 грн. Згідно Додаткових угод №1 від 14.01.2021 р., №2 від 06.10.2021 р. та №3 від 24.11.2021 р. до Договору №1 про відшкодування вартості препаратів інсуліну від 14.01.2021 року, сума договору в загальному була зменшена на 265\~386,00 грн. Згідно Додаткової угоди №1 від 24.11.2021 р. до Договору №2 про відшкодування вартості препаратів інсуліну від 27.08.2021 року, сума договору була зменшена на 24\~539,00 грн. При цьому, представник відповідача в судовому засіданні пояснила, що суми договорів були зменшені, оскільки лікарями КНП «Центральна міська лікарня м.\~Борислава» Бориславської міської ради не було виписано стільки рецептів на препарати інсуліну та не було необхідності в такій кількості препаратів інсуліну, що повністю спростовує доводи відповідача про недостатність коштів, які виділяються на Програму забезпечення препаратами інсуліну хворих на цукровий діабет на 2021 рік, затверджену рішенням Бориславської міської ради від 30.03.2021 року №164, оскільки реальна місячна потреба у коштах на забезпечення хворих на цукровий діабет препаратами інсуліну складає 161,5 тис. грн. Як встановлено судом і зазначено вище, 23.03.2021 року лікарем-ендокринологом комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м.\~Борислава» Бориславської міської ради Голубінкою Г.М. зазначено, що «Хворий з`явився за інсуліном. Хворому відмовлено, бо приписаний в с. Завадівка Турківського р-ну і на відріз відмовляється їхати до свого ендокринолога в м. Турка п. Нагайко Ірина Степанівна». В матеріалах справи містяться копії квитанцій, які підтверджують факт придбання позивачем препаратів інсуліну в ТзОВ «Аптека доброго дня» за період з 23.03.2021 року по 23.12.2021 року на загальну суму 5040,70 грн. З 01.10.2021 НСЗУ розпочала адмініструвати реімбурсацію інсулінів на підставі діючого Порядку реімбурсації лікарських засобів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.07.2021 №854 (далі Порядок №854). Станом на 01.10.2021 втратили чинність Порядок №152, Порядок №181, Постанова Кабінету Міністрів України від 05.03.2014 №73 та ряд інших нормативно-правових документів, які регулювали порядок реімбурсації інсуліну. Починаючи з 01.10.2021 року реімбурсація інсуліну перестала бути залежною від місцевих чи Державного Бюджету України, а пацієнти з діабетом змогли отримати інсулін безоплатно або з доплатою в будь-якій аптеці, яка працює за договором з НСЗУ, однак для цього необхідно заново звернутися до лікаря-ендокринолога, який повинен створити індивідуальний план лікування і внести його в електронну систему охорони здоров`я. Позивач [PERSON] повторно звернувся до лікаря-ендокринолога комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м.\~Борислава» Бориславської міської ради Голубінки Г.М. лише 26.01.2022 року, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди підлягають до часткового задоволення, а саме за період з 23.03.2021 року по 01.10.2021 року, що згідно наданих позивачем квитанцій становить 3\~084,80 грн. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пунктом 3 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Пунктами 4, 5 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Вирішуючи позов в частині стягнення моральної шкоди, суд бере до уваги те, що відповідачем було порушено звичний для позивача уклад життя, що завдало йому моральних страждань, які виразилися в переживаннях, пов`язаних із погіршенням стану здоров`я, необхідністю звернення до лікаря-терапевта, до суду за захистом свого порушеного права. Все це завдало втрат немайнового характеру, тобто позивачу завдано моральну шкоду. Так, Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року). Згідно зі ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції, суд враховує прецедент практики Європейського суду з прав людини, якою визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Суд враховує практику Європейського суду з прав людини, де визнана презумпція моральної шкоди. Так, рішенням від 27 липня 2004 року по справі «Ромашов проти України», суд стягнув на користь заявника моральну шкоду, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій та має бути подана письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких суд може відхилити вимогу повністю або частково». Суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення. Таким чином, враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його житті, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню в розмірі 10\~000,00 грн. Такі висновки суду також узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою під час розгляду справи № 752/17832/14-ц (постанова від 15.12.2020), відповідно до якої розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved