Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-05 00:00:00

У позовній заяві представник позивача [PERSON] адвокат Чабан Р.Л. просить ухвалити рішення про визнання незаконним і скасування рішення Рівненської сільської ради № 7/168 від 06 травня 2021 року; скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку площею 0,386 га кадастровий номер 0723384900:01:003:0239 за [PERSON] . Заявлені вимоги представник обґрунтував тим, що оспорюване рішення № 7/168 є незаконним, оскільки Рівненська сільська рада цим рішенням затвердила проект землеустрою та передала [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,386 га, яка фактично належала і перебувала у власності позивача [PERSON] відповідно до рішення сесії Рівненської сільської ради від 27 грудня 1996 року № 7/5, яким їй безкоштовно передано у приватну власність земельну ділянку для ведення підсобного господарства площею 0,60 га. У 2010 році [PERSON] отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку від 29.10.2010 за будинком площею 0,1396 га. У відповіді від 20 травня 2021 року Рівненська сільська рада вказала, що за позивачем рахується земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться біля будинку, площею 0,43 га. Від цієї земельної ділянки позивач не відмовлялась і не надавала згоди на її передачу у власність [PERSON] . Крім цього, ця земельна ділянка межує із раніше наданими [PERSON] земельними ділянками площею 0,1396 га та 0,25 га, проте жодного погодження меж спірної земельної ділянки позивач як суміжний землевласник при розробці [PERSON] проекту землеустрою не надавала. У зв`язку із цим вважає, що проект землеустрою розроблений і в подальшому затверджений Рівненською сільською радою незаконно, а спірна земельна ділянка протиправно вибула із володіння позивача до [PERSON] . Представник відповідача Рівненської сільської ради в особі сільського голови подав відзив на позовну заяву. У ньому, не погоджуючись із заявленими позовними вимогами, вказав, що спірна земельна ділянка не передавалася позивачу у власність, дозвіл на розробку проекту землеустрою їй не надавався, оскільки з відповідними заявами у сільську раду вона не зверталась. Рішення сесії Рівненської сільської ради від 27 грудня 1996 року № 7/5 жодним чином не підтверджує місця надання позивачу земельної ділянки площею 0,60 га, її розташування, адресу, не вказує і на кадастровий номер, оскільки на той час сумарна площа переданої землі зазначалась в рішенні, а фактом наділу були дві різні території в різних місцях. [PERSON] не втратила свого права на земельну ділянку за вказаним рішенням сільської ради, однак права на спірну земельну ділянку вона не має. Відповідь сільської ради від 20 травня 2021 року стосується не спірної земельної ділянки, а земельної ділянки площею 0,43 га, яка межує з будинком позивача та право на отримання якої вона має. Стосовно погодження меж земельної ділянки, то сільська рада до цього відношення не має, оскільки не є розробником проектної документації і не відповідає за дії її виконавця. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, свої права та інтереси доручила представляти адвокату Чабану О.П. Представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав з наведених у ньому підстав та просив його задовольнити. Пояснив, що надані [PERSON] 0,60 га землі згідно рішення сільської ради від 27 грудня 1996 року № 7/5 складаються із двох земельних ділянок, одна з яких знаходиться за її будинком, інша з правого боку, яка є спірною і на той час її площа рахувалася 0,43 га (орієнтовно). Виготовлена позивачем у 2010 році технічна документація на земельну ділянку площею 0,50 га накладається із спірною земельною ділянкою, що в сукупності з іншими доказами підтверджує її належність саме позивачу. Вважає, що у даному випадку має місце порушення прав позивача, оскільки земельна ділянка хоча і не була оформлена у встановленому порядку, однак перебувала у її власності. Представники відповідача позов не визнали та просили відмовити у його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] вказав, що за рішенням сільської ради від 27 грудня 1996 року № 7/5 позивачу земельні ділянки не надавалися у власність, а передавалися згідно Декрету КМУ, тобто передавалися ті земельні ділянки, які за нею документально облікувалися. Станом на 1991 рік за [PERSON] облікувалося 0,38 га. Документація на земельну ділянку для ОСГ дійсно розроблялася на 0,50 га, однак на стадії її погодження і затвердження перевіркою документації було з`ясовано, що за нею рахується всього 0,38 га, через що площа земельної ділянки рішенням сільської ради була уточнена. Представник відповідача [PERSON] висловив позицію аналогічну тій, що вказана у відзиві на позовну заяву. Також вказав, що позивачу пропонувалася інша земельна ділянка, яка знаходиться по ліву сторону від її будинку, однак від неї вона відмовилася. Стосовно погодження меж із суміжними землекористувачами зазначив, що це не є обов`язковим елементом при затвердженні проекту землеустрою. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в селі Рівне придбав будинок, попередніми власниками якого були [PERSON] та його дружина. [PERSON] був братом [PERSON] , яка була первинним користувачем спірної земельної ділянки. Після того як [PERSON] переїхала в інше місце, цією земельною ділянкою почав користуватися [PERSON] , а після його смерті і смерті його дружини, земельною ділянкою стала користуватися позивач [PERSON] . На кадастровій карті ця земельна ділянка була вільною, тому написав у сільську раду заяву на виготовлення на неї технічної документації. Вважав, що ця земля нікому не належить, а позивач користувалась нею лише тому, що вона вільна. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. Рішенням сесії Рівненської сільської ради Любомльського району Волинської області (далі Рівненська сільська рада) від 27 грудня 1996 року № 7/5 у відповідності до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», ст.ст.56, 57 Земельного кодексу України жительці села Рівне [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] ) передано безкоштовно у приватну власність земельні ділянки: для обслуговування житлового будинку 0,25 га, для ведення підсобного господарства 0,60 га. Відповідно до даних обліково-кадастрової книги за [PERSON] рахуються земельні ділянки: рілля 0,38 га, 0,53 га, 1,34 га; під садівництво 0,04 га; інші сільськогосподарські угіддя 0,43 га; під будівництво 0,25 га. Із довідки Рівненської сільської ради від 20 травня 2021 року № 1-409 слідує, що відповідно до матеріалів інвентаризації земель особистого селянського господарства за [PERSON] рахується земельна ділянка загальною площею 1,07 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею - 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства: 0,29 га в урочищі «Навози»; 0,10 га в урочищі «Острів»; 0,43 га біля будинку. Відповідно до Державних актів на право власності на земельну ділянку від 29 жовтня 2010 року [PERSON] були приватизовані земельні ділянки біля будинку площею 0,1396 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 0723384900:01:003:0082 та площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд з кадастровим номером 0723384900:01:00360139. Земельні ділянки, на які не оформлені документи на право власності, знаходяться в користуванні [PERSON] . Із технічної документації із землеустрою, яка складалася на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, якій в подальшому був присвоєний кадастровий номер 0723384900:01:003:0082, вбачається, що ця технічна документація оформлялася на підставі рішення сесії Рівненської сільської ради від 27 грудня 1996 року № 7/5 першочергово на земельну ділянку площею 0,50 га. Рішенням Рівненської сільської ради від 09 вересня 2010 року № 24/12 затверджено технічну документацію із землеустрою та одночасно уточнено площу земельної ділянки, яка передана [PERSON] згідно рішення від 27 грудня 1996 року № 7/5, відповідно до поданої технічної документації загальною площею 0,1396 га для ведення особистого селянського господарства. 29 жовтня 2010 року на підставі цих рішень Рівненської сільської ради [PERSON] був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,1396 га. Відповідно до інформації Головного управління ДПС у Волинській області від 21 липня 2021 року [PERSON] за 2020 та 2021 роки нараховано земельний податок за одну земельну частку (пай) в сумі по 155,83 гривень на рік. Крім цього, [PERSON] як пенсіонеру надана пільга по сплаті земельного податку за земельні ділянки площею 0,98 га для ведення особистого селянського господарства та 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку. Рішенням Рівненської сільської ради від 22 травня 2020 року № 56/34 [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею до 0,60 га із земель сільськогосподарського призначення (рілля) в с.Рівне Любомльського району Волинської області. Рішенням Рівненської сільської ради від 06 травня 2021 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення (рілля) площею 0,3860 га з кадастровим номером 0723384900:01:003:0239 в межах с.Рівне Любомльського району Волинської області та цю земельну ділянку передано у власність [PERSON] . 19 травня 2021 року указана земельна ділянка зареєстрована у встановленому порядку на праві приватної власності за [PERSON] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні вказали, що земельною ділянкою, яка надана у власність [PERSON] , користувалася позивач [PERSON] . Зокрема, свідок [PERSON] , який позивачу доводиться племінником, показав, що спірна земельна ділянка знаходиться по праву сторону від будинку [PERSON] . Раніше це була колгоспна земля та на ній знаходився житловий будинок [PERSON] . Приблизно у 1970 роках цей будинок [PERSON] розібрала, оскільки їй дали інший будинок, а дану земельну ділянку управління колгоспу вирішило передати [PERSON] . З цього часу позивач обробляла цю земельну ділянку, косила сіно, а після того як через хворобу її забрала дочка до себе в місто Любомль, цією земельною ділянкою з дозволу позивача почав користуватися він (свідок) і користувався нею близько 10 років, доки вона не була передана у власність третій особі. Жодних претензій з приводу того, що позивач, а в подальшому він, користувалися спірною земельною ділянкою ні зі сторони сусідів, ні сільської ради, не було. Свідок [PERSON] , яка доводиться позивачу родичкою, суду показала, що [PERSON] спірною земельною ділянкою користувалася орієнтовно 20 років. Після того, як позивач переїхала проживати до дочки, цією земельною ділянкою для сінокосу почала користуватися її сім`я та користувалася доки її не було передано у власність [PERSON] . Нині користуються земельною ділянкою, яка знаходиться з іншої сторони від будинку [PERSON] та яка також належить останній. Звертаючись до суду із цим позовом через представника, позивач вважає незаконною передачу [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 0723384900:01:003:0239 з тих підстав, що фактичним власником цієї земельної ділянки є саме вона, через що Рівненською сільською радою допущено порушення її прав, у тому числі з огляду на відсутність її погодження меж цієї земельної ділянки як суміжним землевласником. Згідно із\~ст.23\~ЗК України\~1990\~року,\~чинного на\~дату прийняття\~Рівненською сільською\~радою рішення від 27 грудня 1996 року № 7/5, право власності на землю посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Приватизація земельних ділянок на той час була передбачена постановою Верховної Ради України від 13 березня 1992 року №2200-XII «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» та Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі Декрет № 15-92). Відповідно до Декрету № 15-92 право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 Декрету (наданих, зокрема, для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), у межах норм, установлених ЗК України), посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю (пункт 3). Отже, пунктом 3 Декрету № 15-92 визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах. Саме ж по собі рішення сільської ради про передачу у власність земельної ділянки не є правовстановлюючим документом, а лише створює правову підставу для оформлення речового права на землю у встановленому законодавством порядку. Порядок виготовлення та видачі державних актів на право власності на земельну ділянку був визначений лише у 1999 року, а саме, Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 04 травня 1999 року № 43 (далі Інструкція № 43), яка втратила чинність 23 серпня 2013 року. Тобто, на час вирішення питання про передачу земельної ділянки позивачу [PERSON] у власність (27 грудня 1996 року) порядку послідовних дій процедури та форми державного акта затверджено не було, як не було затверджено і самого нормативного акта, яким би регулювалися ці правовідносини. Законом України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ прийнято нову редакцію ЗК України, який набрав чинності 01 січня 2002 року. Відповідно до пункту 1 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України 2002 року рішення про надання в користування земельних ділянок, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету, є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. У разі прийняття відповідними органами рішення про погодження місця розташування об`єкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки до 01 січня 2008 року передача в оренду таких земельних ділянок із земель державної та комунальної власності здійснюється без проведення земельних торгів (аукціонів). Пунктами 1.15 та 1.16 Інструкції № 43 визначено суб`єктів розробки технічної документації зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку та документи, необхідні для технічної документації. До технічної документації зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку обов`язково додається копія справи щодо підготовки рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність (пункт 1.17 Інструкції № 43). Згідно з пунктом 2.1 Інструкції № 43 роботи зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку виконуються в такій послідовності: - підготовчі роботи; - встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки; - складання кадастрового плану земельної ділянки; - заповнення бланка державного акта. Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 43 підготовчі роботи, серед іншого включають у себе: аналіз висновку державного органу земельних ресурсів про наявні обмеження на використання земельної ділянки; аналіз висновку органу у справах будівництва і архітектури про наявні обмеження на використання земельної ділянки; підбір планово-картографічних матеріалів та збирання інформації про опорну геодезичну мережу; проведення рекогносцирування по зовнішній межі земельної ділянки. Відповідно до пунктів 2.3, 2.4 Інструкції № 43 межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами. За результатами виконаних робіт складається кадастровий план земельної ділянки. Відповідно до пункту 2.6 Інструкції № 43 кадастровий план земельної ділянки складається в масштабі, який забезпечує чітке зображення всіх елементів і написів. На план наносяться: межі земельної ділянки з описом суміжних землевласників і землекористувачів; поворотні точки меж земельної ділянки; лінійні проміри між точками по межах земельної ділянки; річки, озера, канали, шляхи, лісосмуги, інші елементи ситуації; межі будинків і споруд, розташованих на земельній ділянці; межі вкраплених земельних ділянок сторонніх землевласників і землекористувачів (додається їх список); межі угідь та зон обмежень щодо використання земельної ділянки. Згідно із ч.ч.4, 7 ст.791 ЗК України земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування (ч.7 ст.79-1 ЗК). У пункті 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про Державний земельний кадастр" від 07 липня 2011 року N 3613-VI визначено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). Частиною 1 Закону України "Про землеустрій" передбачено, що встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, матеріалів Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель, матеріалів топографо-геодезичних робіт. У цій\~справі з\~рішення сесії\~Рівненської сільської\~ради від\~27\~грудня 1996\~року №\~7/5\~вбачається,\~що у\~ньому не\~зазначено місцезнаходження (адреси чи інших конкретних координатів) земельних ділянок, які були передані у приватну власність [PERSON] . Як зазначалось вище, це рішення сільської ради саме по собі не є правовстановлюючим документом, а лише створює правову підставу для оформлення позивачем речового права на землю у встановленому законодавством порядку. Сторона позивача не заперечує того, що правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку [PERSON] не виготовляла. Дослідженні у справі докази дають підстави для висновку, що позивач помилково та виключно на припущеннях вважає себе власником спірної земельної ділянки. Адже, у матеріалах справи відсутні докази встановлення у передбаченому законом порядку меж цієї земельної ділянок за [PERSON] , які б встановлювались на підставі рішення сесії Рівненської сільської ради від 27 грудня 1996 року № 7/5. У земельно-кадастрових документах також відсутні записи про належність спірної земельної ділянки саме [PERSON] . Виготовлення технічної документації на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,50 га на підставі рішення Рівненської сільської ради від 27 грудня 1996 року № 7/5 не дає підстав вважати цю земельну ділянку у таких розмірах сформованою, оскільки за цією технічною документацією рішенням Рівненської сільської ради від 09 вересня 2010 року № 24/12 було уточнено площу земельної ділянки та її розмір визначений у 0,1396 га, на який і була затверджена технічна документація із землеустрою та позивачу виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку. Рішенням Рівненської сільської ради від 09 вересня 2010 року № 24/12 позивач не оскаржувала, тим самим із ним погодилась. Надані докази щодо сплати земельного податку за своїм змістом не свідчать, що ці податки позивач сплачувала саме за спірну земельну ділянку. Сам факт тривалого користування позивачем спірною земельною ділянкою, що фактично в судовому засіданні не заперечувалося стороною відповідача, в силу законодавчих вимог щодо процедури набуття земельної ділянки у власність також не дає підстав вважати позивача власником цієї земельної ділянки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що спірна земельна ділянка була передана позивачу на підставі рішення управління колгоспу, однак такого рішення до матеріалів справи не додано і на цю обставину не посилається й сама сторона позивача. Таким чином, позивачем не доведено належними і допустимими доказами того, що спірна земельна ділянка була сформована і належала їй на праві власності до моменту прийняття Рівненською сільською радою № 7/168 від 06 травня 2021 року про передачу цієї земельної ділянки у власність третьої особи [PERSON] . Стосовно відсутності у виготовленій [PERSON] технічній документації із землеустрою на спірну земельну ділянку погодження позивача [PERSON] як суміжного співвласника земельної ділянки суд у відповідності до положень ч.4 ст.263 ЦПК України враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, що викладені в постановах Верховного Суду. Так,\~Велика Палата\~Верховного Суду\~у постанові\~від 20\~березня 2019\~року у\~справі №\~514/1571/14,\~у постанові\~від 20\~березня 2019\~року у\~справі №\~350/67/15,\~у постанові\~від 12\~лютого 2020\~року у\~справі №\~545/1149/17,\~зазначила про\~те,\~що стадія\~погодження меж\~земельної ділянки\~при виготовленні\~землевпорядної документації\~є допоміжною у процесі її приватизації, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок. Стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не випливає, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж, слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може бути підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Вирішення питань, пов`язаних із переданням земельної ділянки у власність, належить до повноважень органу місцевого самоврядування, а земельне законодавство не обмежує права на приватизацію земельної ділянки у зв`язку з відмовою суміжних землекористувачів від підписання акта погодження меж земельних ділянок або неявкою для такого підписання. Таким чином,\~непогодження [PERSON] \~як суміжним\~землевласником меж\~спірної земельної\~ділянки не\~є саме\~по собі\~безумовною підставою\~для прийняття\~органом місцевого\~самоврядування рішення\~про відмову\~у затвердженні\~технічної документації\~та переданні\~земельної ділянки\~у власність\~третій особі\~ [PERSON] , як і в подальшому для скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку. До того ж у цьому питанні суд враховує те, що позивач [PERSON] уже досить тривалий час (близько десяти років) не проживає в селі Рівне. Як зазначили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку із погіршенням стану здоров`я позивач переїхала проживати до дочки у місто Любомль. Спірною земельною ділянкою після переїзду позивача упродовж десяти років користувалися свідки під сінокос. За таких\~обставин,\~а також\~враховуючи ту\~обставину,\~що по\~кадастровій карті\~спірна земельна\~ділянка значилася\~вільною,\~ознак недобросовісності\~у діях [PERSON] суд не вбачає. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до наведених процесуальних норм позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження передбачених законодавством України підстав її набуття права власності на спірну земельну ділянку, а тому, суд вважає не доведеним факт належності їй прав щодо володіння, користування чи розпорядження цією земельною ділянкою, а відтак і порушення її прав. Виходячи із наведено вище, суд не вбачає підстав вважати, що Рівненською сільською радою або [PERSON] допущено порушення вимог земельного законодавства, яке призвело до порушення земельних прав позивача [PERSON] . Таким чином, ураховуючи встановлені фактичні обставини справи та норми земельного законодавства України, судом встановлено відсутність підстав для скасування рішення Рівненської сільської ради № 7/168 від 06 травня 2021 року, відповідно, й державної реєстрації прав та їх обтяжень на земельну ділянку, яка здійснювалась на підставі указаного рішення органу місцевого самоврядування. У із цим у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Враховуючи прийняте по справі рішення, на підставі ст.141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed