Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-05 00:00:00

Представник позивачів - адвокат Шаровський С.А., звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовано тим, що 22 червня 2021 року близько 22 год 05 хв на автодорозі Чорнухи-Лубни поблизу с.Пізники Лубенського району Полтавської області відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП). Водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки ЗАЗ 110207 в стані алкогольного сп`яніння, реєстраційний номер [NUMBER] , допустив наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] , яка внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди від отриманих травм померла. 23 червня 2021 року за фактом настання цього ДТП було внесені відомості про таку подію до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12021170000000430, правова кваліфікація - ч.3 ст.286-1 КК України, розпочато досудове розслідування. На день подання позову кримінальне провадження №12021170000000430 закрито. В результаті ДТП та наслідків від нього дітям загиблої - позивачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було завдано моральної шкоди, у зв`язку з чим в них виникло право на її відшкодування за рахунок відповідача. Внаслідок смерті матері змінився звичайний спосіб їх життя, вони втратили змогу тривалого життєвого зв`язку з нею, отримувати допомогу та виховання, позбавились її підтримки, любові. Розмір страхового відшкодування, про виплату якого страховою компанією АТ "СК "Країна" на момент подачі позову не прийнято, не є співрозмірним із фактичним розміром моральної шкоди. Посилаючись на вищевикладені обставини, ст.ст.23, 1167, 1168, ч.ч.2,5 ст.1187 ЦК України, прохав суд стягнути з [PERSON] по 100 000 гривень на користь кожного позивача моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи, та 60 000 гривень витрат на правову допомогу на користь позивача [PERSON] . Ухвалою Чорнухинського районного суду Полтавської області від 07.02.2022 відкрито провадження у справі. 30 травня 2022 року ухвалою Чорнухинського районного суду Полтавської області від 30.05.2022 підготовче провадження закрито. Відповідачем подано відзив на позов, в якому прохає відмовити у задоволенні позовних вимог зважаючи на таке. Позивачі не надали будь-яких доказів на підтвердження їх моральних страждань, оскільки вони, як стало йому відомо з розмови з колишнім чоловіком і його синами, не мали теплих родинних відносин, належного виховання та підтримки вона їм не надавала. Говорили, що не мають до нього ніяких претензій, просили грошей на поховання і матеріальної допомоги, яку він їм надав через своїх товаришів з відповідними розписками і у присутності свідків. [PERSON] вела безпорядний спосіб життя, постійно вживала алкогольні напої. Оскільки його вина у ДТП, що сталася 22.06.2021, відсутня, правил дорожнього руху він не порушував, у зв`язки з чим і було закрите кримінальне провадження №12021170000000430 від 23.06.2021 за ч.3 ст.286-1 КК України. Вважає, що дорожньо-транспортну пригоду було вчинено саме з вини [PERSON] яка у нічний час перебувала посеред автодороги в стані алкогольного сп`яніння. Також вважає, що позивачами не повністю визначено коло відповідачів у справі, а саме не вказано відповідачем страхову організацію АТ СК "Країна", у якій застрахована його цивільно-правова відповідальність, і яка в першу чергу повинна нести обов`язок по відшкодуванню завданої шкоди (а.с.85-91). Позивачі у підготовчому засіданні позов підтримали. 26 червня 2022 року в судове засідання не з`явились, в наданих заявах прохали справу розглянути за їх відсутності (а.с.139-141). Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позові. Відповідач в судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про задоволення позову зважаючи на таке. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Відповідно до п.п.3-5 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За приписами ч.1 ст.1167 ЦК України моральна (немайнова) шкода відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Згідно ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Відповідно до ч.ч.2,3 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Стаття 23 ЦК України визначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до роз`яснень, наведених у пунктах 4,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.. Головною умовою покладення на особу обов`язку компенсувати моральну шкоду є наявність такої шкоди. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Визщого спеціалізованого суду України з розгляду цивільих і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За приписами ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до довідки №3021174440013137 ДТП сталося через порушення водієм [PERSON] п.12.3 ПДР, що призвело до скоєння ДТП, внаслідок чого відбувся наїзд керованого ним транспортного засобу автомобіля ЗАЗ 110207, реєстраційний номер [NUMBER] , на [PERSON] , яка лежала на дорозі, що призвело до її смерті. Перевірка водія на стан сп`яніння - стан алкогольного сп`яніння (від 0,5 до 1,5 проміле) (а.с.25, 30). Згідно з свідоцтвами про народження та укладення шлюбу [PERSON] є матір`ю позивачіі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.31-34). З постанови старшого слідчого СУ ГУНП в Полтавській області Повалій С. про закриття кримінального провадження від 30.11.2021 вбачається, що в ході проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню №12021170000000430 від 23.06.2021 встановлено, що 22.06.2021 близько 22 год 05 хв водій [PERSON] перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння (0,66 проміле) при цьому керуючи автомобілем ЗАЗ 110207, реєстраційний номер [NUMBER] , рухався по автодорозі Т1714 Чорнухи-Лубни в сторону м.Лубни. Рухаючись у с.Пізники Лубенського району Полтавської області в місці заокруглення дороги праворуч помітив автомобіль ВАЗ 21154, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , 2000 року народження, який рухався в зустрічному напрямку при цьому у нього були ввімкнені показники аварійної зупинки та він подавав світлові сигнали ближнім світлом фар. Водій [PERSON] об`їхав вказаний автомобіль та в цей час допустив наїзд на пішохода [PERSON] , яка знаходилася в горизонтальному положенні на проїзній частині. В результаті описаної вище ДТП пішохід [PERSON] отримала тяжкі тілесні ушкодження від яких загинула на місці пригоди. При судово-токсологічному дослідженні крові та сечі від трупа [PERSON] виявлено етиловий спирт в концетрації 4,6 і 5,0 проміле відповідно, що стосовно живої людини відповідає тяжкому алкогольному отруєнню. Згідно з висновком експерта №СЕ-19/117-21/2225-ІТ від 02.11.2021 за результатами проведеної судової автотехнічної експертизи в задній дорожній обстановці в діях водія автомобіля ЗАЗ 110207 [PERSON] будь-яких невідповідностей з вимогами Правил дорожнього руху України, які б з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної пригоди, не вбачається. В заданій дорожній обстановці водій автомобіля ЗАЗ 110207, реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] , не мав технічної можливості уникнути завданої дорожньо-транспортної пригоди (а.с.64-66). Постановою Чорнухинського районного суду Полтавської області від 11.08.2021 провадження у справі про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення (а.с.35-36). Відповідно до копії довідки характеристики №39, виданої 18.02.2022 виконавчим комітетом Чорнухинської селищної ради, [PERSON] зареєстрована у [ADDRESS] в домогосподарстві колишнього чоловіка [PERSON] разом з дітьми [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] . На момент смерті проживала у с.Вороньки Лубенського району Полтавської області. Періодично зловживала спиртними напоями. Позивачі у розумінні ст.1168 ЦК України є потерпілими і мають право на відшкодування моральної шкоди. Як вбачається зі змісту позовних вимог, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] оцінили заподіяну їм моральну шкоду в розмірі по 100 000,00 грн кожному, яку, на думку позивачів, підлягає стягненню з відповідача. Враховуючи ступінь емоційних переживань позивачів на час втрати ними своєї матері та моральних страждань від усвідомлення її безповоротної втрати, виходячи з принципу виваженості, розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача - володільця транспортного засобу, на їх користь по 100 000 грн грошового відшкодування за спричинену моральну шкоду. Сума грошових коштів в зазначеному розмірі є такою, що відповідає тим моральним стражданням, що зазнали потерпілі від втрати матері. Доводи відповідача щодо того, що мати позивачів [PERSON] , яка не була позбавленна батьківських прав, вела безпорядний спосіб життя, постійно вживала алкогольні напої, позивачі не мали теплих родинних відносин з матір`ю, яка належного виховання та підтримки не надавала, на висновки суду не впливають. Суд не бере до уваги посилання позивача на передачу грошових коштів на поховання колишньому чоловіку [PERSON] - [PERSON] в присутності свідків та відсутність до нього претензій, оскільки ці обставини не стосуються пред`явленого позову, а позивачі позов підтримали повністю. Крім того твердження відповідача про відсутність його вини у дорожньо-транспортній пригоді, а загибель [PERSON] мала місце внаслідок її дій, оскільки вона перебувала посеред дороги у стані алкогольного сп`яніння, суд також до уваги не бере з урахуванням такого. Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди; подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди. Подібні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах: від 05 червня 2019 року у справі №466/4412/15-ц (провадження №61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі №756/16649/13-ц (провадження №61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження №61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі №601/1304/15-ц (провадження №61-33216св18), від 28.10.2020 року у справі №445/370/19, від 16.12.2020 року у справі №161/3557/19, від 24.11.2021 року у справі № 342/709/20. Так, у постанові від 16.12.2020 року у справі №161/3557/19 за аналогічних обставин Верховний Суд приходить до висновку, що «у спірному випадку ДТП мала місце внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки та поведінки потерпілої, а не внаслідок непереборної сили, як про це помилково стверджує заявник». У постанові від 24.11.2021 року у справі №342/709/20 Верховний Суд наголошує, що «як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності, непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю, у зв`язку з чим сама по собі відсутність технічної можливості уникнути наїзду вказаним ознакам не відповідає, оскільки причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки та особливостями його експлуатації». Вдповідачем не було доведено факту існування непереборної сили, внаслідок якої настала ДТП та загибель [PERSON] , а також не надано доказів, які могли б свідчити про наявність умислу в її діях. У постанові по справі №450/4163/18 Верховний Суд дійшов до такого висновку: «Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. В той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки як вина потерпілого, на яку послалися суди попередніх інстанцій». Для спростування такої презумпції відповідачем не було надано належних та допустимих доказів, а, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому необхідно зазначити, що матеріали справи не містять відомостей про порушення правил дорожнього руху [PERSON] . Крім того, за приписами ч.ч.1,3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частинами першою-третьою ст.51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Таким чином визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача, а не відповідача, залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 977,20 (992,40х3) від сплати якого позивачі були звільнені в силу п.2 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір". Заява представника позивача про надання строку для подання доказів, що підтверджують розмір витрат, які він має сплатити у зв`язку з розглядом справи, не суперечить ст.ст. 246, 259 ЦПК України та підлягає задоволенню. З огляду на викладене силу п.5 ч.6 ст.265, ст.246 ЦПК України для вирішення питання про судові витрати суд вважає за необхідне призначити судове засідання роз`яснивши позивачу, що відповідні докази про розмір вказаних витрат він повинен подати протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved