Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-10 00:00:00

у травні 2021 року Центр забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального Штабу Збройних Сил України звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON] , [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Київське квартирно-експлуатаційне управління, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації про виселення із житлового приміщення, в якому просив: -виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з штатно-посадової квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; -вирішити питання судових витрат у справі. Вимоги обґрунтував тим, що згідно до наказу Міністерства оборони України від 31.01.2019 року № 40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України» (зі змінами) та наказу Міністерства оборони України від 19.02.2020 року № 51 «Про продовження проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України», у Збройних Силах України проводиться експеримент. З метою виконання наказу був виданий Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України, затвердженого начальником Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 01.02.2019 року (зі змінами від 25.07.2019 року та від 04.09.2019 року), житлові приміщення включаються до службового (штатно-посадового) житла рішенням заступника Міністра оборони України (згідно з розподілом обов`язків) за поданням Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України. Відповідно до наказу Міністерства оборони України від 16.07.2019 року № 385 «Про закріплення нерухомого військового майна» штатно-посадова квартира [ADDRESS] закріплена на праві оперативного управління за Центром забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального Штабу Збройних Сил України. Наказом начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 09.12.2019 року № 262 за посадою заступника начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України була закріплена штатно-посадова квартира за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до наказу директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України (по особовому складу) від 26.09.2019 року № 253 на зазначеній посаді проходив військову службу полковник [PERSON] . Між Центром забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального Штабу Збройних Сил України, Київським квартирно-експлуатаційним управлінням та полковником [PERSON] був укладений договір надання у користування військовослужбовцю Збройних Сил України службового (штатно-посадового) житла від 26.12.2019 року № 10-1/19. Відповідно до договору [PERSON] та членам його сім`ї, а саме: дружині [PERSON] , сину [PERSON] , донці [PERSON] , матері дружини [PERSON] було надано житлове приміщення (квартиру) для тимчасового проживання за адресою: [ADDRESS] . Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 29.09.2020 року № 490 полковник [PERSON] звільнений з військової служби у запас за пунктом «г» (у зв`язку з скороченням штатів або проведення організаційних заходів). Наказом начальника Головного управління майна та ресурсів (по стройовій частині) від 05.10.2020 року № 187 полковника [PERSON] виключено із списків особового складу частини. Відповідно до умов укладеного договору надання у користування військовослужбовцю Збройних Сил України службового (штатно-посадового) житла від 26.12.2019 року № 10-1/19 житлове приміщення для тимчасового користування надається військовослужбовцю на строк проходження ним служби. Договір не надає користувачу та членам його сім`ї права реєструвати місце проживання за адресою житлового приміщення та не є підставою для державної реєстрації речових прав на нього за користувачем та членами його сім`ї. Користувач зобов`язаний використовувати житлове приміщення за призначенням. У разі отримання житлового приміщення для постійного проживання або службового житла або компенсації за належне для отримання житлове приміщення, або переведення на іншу посаду, або звільнення з військової служби користувач зобов`язаний звільнити житлове приміщення у місячний строк разом із членами сім`ї. При цьому, дія договору припиняється у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено. Умовами договору також передбачено, що власник (управитель) має право вимагати від користувача звільнення житлового приміщення, у разі використання його не за призначенням, переміщення на іншу посаду, звільнення користувача з військової служби, отримання іншого житла чи компенсації за нього. Укладення договору не створює для користувача та членів його сім`ї будь-яких інших прав на отримане у користування житлове приміщення, крім права тимчасового користування. Житлове приміщення не підлягає піднайму, бронюванню, приватизації, даруванню, викупу, передачі у заставу або займу чи в користування третім особам. Єдиним документом, що підтверджує надання житлового приміщення користувачу та звільнення ним житлового приміщення є підписаний сторонами акт прийому-передачі приміщення, в якому зазначається стан житлового приміщення, обладнання чи іншого майна, яке знаходиться в житловому приміщенні. Полковник [PERSON] погодився на умови договору, поставив свій підпис, але до цього часу використовує житло на власний розсуд всупереч волі позивача, адже фактичне вивільнення штатно-посадової квартири за адресою: [ADDRESS] , та повернення її не відбулося. Ухвалою від 19.05.2021 року у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 54-55). Ухвалою від 02.11.2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд на (а.с. 128). У встановлений ухвалою від 19.05.2021 року відповідачі договору [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , подали відзив на позовну заяву, в якому просили відмовити у задоволенні позову за його безпідставністю та необґрунтованістю. Вказали, що [PERSON] має 26 років вислуги у Збройних Силах України, звільнений у зв`язку з скороченням штатів, проживає разом із сім`єю у службовому житлі, тому не може бути виселений без надання іншого житла, тим паче, що [PERSON] перебуває на квартирному обліку, іншим житлом не забезпечувався, тому виселення його та членів його родини без надання іншого житлового приміщення буде грубим порушення житлового законодавства. Крім того, вказали про неналежність позивача, вважаючи, що правом на звернення до суду має Міністерство оборони України (а.с. 71-78). 18.10.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач вказав на безпідставність доводів сторони відповідачів та просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вказав, що правовідносини, що склались між сторонами є договірними, й у користування житлове приміщення не надавалось у порядку та у спосіб, визначені Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями та Інструкцією з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями (а.с. 98-102). 01.11.2021 року до суду від відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надійшли заперечення на відзив з вказівкою на необґрунтованість та помилковість тверджень викладених у відзиві, та проханням відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (а.с. 116-121). Третя особа - Київське квартирно-експлуатаційне управління подала пояснення на позов, в яких підтримала доводи позивача та просила позов задовольнити в повному обсязі (а.с. 62-67). В судовому засідання представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, виходячи з обставин, викладених у заявах по суті спору. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні. Представник відповідачів - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні, ще раз вказав, що спірна квартира є саме службовим житлом і підписання договору між сторонами жодним чином не скасовує норми ЖК України та Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, відзив на позов не подала, надала заяву по розгляд справи за її відсутності та вказівкою про те, що за адресою: [ADDRESS] , не зареєстрована та не проживає, жодних претензій стосовно спірного майна не має, не бажає бути стороною у справі та приймати участь у судових засіданнях (а.с. 115). Представник Київського квартирно-експлуатаційного управління в судовому засідання позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, котра в установленому порядку повідомлялась про дату, час та місце судового розгляду, явку свого представника в судове засідання не забезпечила, про причини неявки суд не повідомила, пояснення на позов не подала, надала висновок від 30.09.2021 року № 100-14391, в якому заперечила проти задоволення позову (а.с. 96, 97). Заслухавши учасників процесу, котрі не заперечували проти розгляду справи по суті за відсутності відповідача [PERSON] та третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що 31.01.2019 року Міністерством оборони України видано наказ № 40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України». 01.02.2019 року начальником Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України було затверджено Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України (зі змінами від 25.07.2019 року та від 04.09.2019 року), згідно якого житлові приміщення включаються до службового (штатно-посадового) житла рішенням заступника Міністра оборони України (згідно з розподілом обов`язків) за поданням Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України (а.с. 34-42). Відповідно до наказу Міністерства оборони України від 16.07.2019 року № 385 «Про закріплення нерухомого військового майна» штатно-посадова квартира [ADDRESS] закріплена на праві оперативного управління за Центром забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального Штабу Збройних Сил України (а.с. 28). Згідно розпорядження Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації від 13.05.2019 року № 303 квартира за адресою: [ADDRESS] , включена до числа службових приміщень (а.с. 84-86). Наказом начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 09.12.2019 року № 262 за посадою заступника начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України була закріплена штатно-посадова квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с. 29). Наказом Міністра оборони України від 26.09.2019 року № 253 полковника [PERSON] призначено заступником начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України, ВОС - 2201002 (а.с. 25). Згідно рапорту полковника Череватого Т.В. на ім`я ТВО начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України, останній просив надати йому службове (штатно-посадове) житло у м. Києві на сім`ю у складі 5 осіб (він, дружина, син 2004 року народження, донька 2013 року народження, мати дружини 1958 року народження) та зобов`язувався звільнити службове (штатно-посадове) житло у місячний строк разом із членами сім`ї у разі звільнення з військової служби (а.с. 68). 26.12.2019 року між Центром забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального Штабу Збройних Сил України, Київським квартирно-експлуатаційним управлінням та полковником [PERSON] був укладений договір надання у користування військовослужбовцю Збройних Сил України службового (штатно-посадового) житла № 10-1/19. Відповідно до умов укладеного договору надання у користування військовослужбовцю Збройних Сил України службового (штатно-посадового) житла від 26.12.2019 року № 10-1/19 житлове приміщення для тимчасового користування надається військовослужбовцю на строк проходження ним служби. Договір не надає користувачу та членам його сім`ї права реєструвати місце проживання за адресою житлового приміщення та не є підставою для державної реєстрації речових прав на нього за користувачем та членами його сім`ї. Користувач зобов`язаний використовувати житлове приміщення за призначенням. У разі отримання житлового приміщення для постійного проживання або службового житла або компенсації за належне для отримання житлове приміщення, або переведення на іншу посаду, або звільнення з військової служби користувач зобов`язаний звільнити житлове приміщення у місячний строк разом із членами сім`ї. При цьому, дія договору припиняється у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено. Умовами договору також передбачено, що власник (управитель) має право вимагати від користувача звільнення житлового приміщення, у разі використання його не за призначенням, переміщення на іншу посаду, звільнення користувача з військової служби, отримання іншого житла чи компенсації за нього. Укладення договору не створює для користувача та членів його сім`ї будь-яких інших прав на отримане у користування житлове приміщення, крім права тимчасового користування. Житлове приміщення не підлягає піднайму, бронюванню, приватизації, даруванню, викупу, передачі у заставу або займу чи в користування третім особам. Єдиним документом, що підтверджує надання житлового приміщення користувачу та звільнення ним житлового приміщення є підписаний сторонами акт прийому-передачі приміщення, в якому зазначається стан житлового приміщення, обладнання чи іншого майна, яке знаходиться в житловому приміщенні (а.с. 30-33). Відповідно до договору [PERSON] та членам його сім`ї, а саме: дружині [PERSON] , сину [PERSON] , донці [PERSON] , матері дружини [PERSON] було надано житлове приміщення (квартиру) для тимчасового проживання за адресою: [ADDRESS] .Останні у вказаній квартирі не зареєстровані. Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 29.09.2020 року № 490 полковник [PERSON] звільнений з військової служби у запас за пунктом «г» (у зв`язку з скороченням штатів або проведення організаційних заходів), вислуга років у ЗС: календарна - 26 років 01 місяць, пільгова - 26 років 05 місяців (а.с. 26). Наказом начальника Головного управління майна та ресурсів (по стройовій частині) від 05.10.2020 року № 187 полковника [PERSON] виключено із списків особового складу частини (а.с. 27). Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 31 ЖК Української РСР громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, ЖК та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР, Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю. Згідно із ст. 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК Української РСР та іншими нормативно-правовими актами. Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства. Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Пунктом 3 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 03.08.2006 року № 1081, та п. 4 розділу І Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Міністерством оборони України від 31.07.2018 року № 380, передбачено, що військовослужбовцям, які перебувають на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання, та які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються житлові приміщення для постійного проживання або за їх бажанням виплачується грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання проводиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла. Житлове приміщення включається до числа службового згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону або командира військової частини за погодженням з КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району відповідно до пункту 8 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 року № 1081 (п. 3 розділу ІІ Інструкції). При цьому житлове приміщення виключається з числа службового, якщо відпала потреба в його використанні, а також якщо в установленому порядку його виключено з числа житлових приміщень. Виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу. Матеріали справи не містять доказів виключення квартири [ADDRESS] з числа службових. За нормами Розділу VII Інструкції № 380, особи, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання, забезпечуються жилим приміщенням згідно з чергою у військовій частині, що визначається часом зарахування на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання житлових приміщень, або до списків осіб, які користуються правом позачергового одержання житлових приміщень) за рішенням житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії), яке затверджується наказом командира військової частини. 31.01.2019 року Міністром оборони України видано наказ № 40 про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України. У відповідності до нього начальнику Головного КЕУ Збройних Сил України наказано розробити та затвердити порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України. 01.02.2019 року начальником Головного КЕУ Збройних Сил України затверджено Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України, з якого вбачається, що до службового (штатно-посадового) житла можуть бути віднесені житлові приміщення, які вже мають статус службових, житлові приміщення в об`єктах нового будівництва, реконструкції, придбані, набуті в порядку, передбаченому законодавством, на які зареєстровано право власності за Міністерством оборони України. Житлові приміщення включаються до службового (штатно-посадового) житла рішенням заступника Міністра оборони України (згідно з розподілом обов`язків) за поданням Головного КЕУ Збройних Сил України. Приймання-передача службового (штатно-посадового) житла на баланс квартирно-експлуатаційного органу та закріплення його за військовою частиною на праві оперативного управління проводиться на підставі наказу Міністерства оборони України, а в подальшому акту приймання-передачі основних засобів, передається документація на таке житло. Наказ начальника ГКЕУ ЗСУ командира військової частини про закріплення службового (штатно-посадового) житла за відповідними посадами є підставою для укладення договору про надання в користування такого житла конкретному військовослужбовцю. Як встановлено, 26.12.2019 року між Центром забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального Штабу Збройних Сил України (управитель), Київським квартирно-експлуатаційним управлінням (балансоутримувач) та полковником [PERSON] (користувач) був укладений договір надання у користування військовослужбовцю Збройних Сил України службового (штатно-посадового) житла № 10-1/19, відповідно до якого управитель надає користувачу на строк проходження ним служби на посаді заступника начальника ГКЕУ ЗСУ для проживання житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 7.1 договору зазначено, що його укладення не створює для користувача та членів його сім`ї будь-яких інших прав на отримане у користування житлове приміщення, крім права тимчасового користування. Житлове приміщення не підлягає піднайму, бронюванню, приватизації, даруванню, викупу, передачі у заставу або займу чи в користування третім особам. Відповідно до п. 3.12. договору користувач зобов`язався звільнити житлове приміщення у місячний строк у разі звільнення з військової служби (при цьому дія договору припиняється у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено). Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних справа та обов`язків. При цьому, ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ст. 640 ЦК України). Презумпція правомірності правочину встановлена законодавцем у ст. 204 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, укладений між сторонами не надає користувачу та членам його сім`ї права реєструвати місце проживання за адресою житлового приміщення та не є підставою для державної реєстрації речових прав на нього за користувачем та членами його сім`ї. З вищевказаного вбачається, що право користування [PERSON] квартирою виникло на підставі договору користування від 26.12.2019 року, тому у суду відсутні підстави вважати, що останній отримав спірну квартиру у порядку черговості за процедурою, визначеною Інструкцією № 380, як наслідок, суд критично оцінює твердження сторони відповідачів щодо розповсюдження на виниклі між сторонами правовідносини положень як ЖК України, так і норм Інструкції № 380, визначений якою принцип черговості не застосовувався при наданні позивачу квартири для тимчасового користування Матеріали справи не містять, а відповідачами не доведено доказами у розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, доказів про надання відповідачу службового житлового приміщення, що являється початковим етапом процедури, яка передбачена Інструкцією № 380, а єдиним нормативним відомчим актом, який регулює правовідносини щодо тимчасового користування житловими приміщеннями закріпленими за посадами військових частин, виступає наказ № 40. Законодавством не передбачено отримання військовослужбовцем для постійного проживання житла, яке було передане йому у тимчасове користування на договірних умовах у зв`язку з проведенням експерименту із забезпечення службовим житлом. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов до висновку про те, що між сторонами склались договірні відносини, продовження яких можливе, виходячи з положень ст. ст. 626, 627 ЦК України лише за згодою обох сторін. Договір підписаний сторонами, недійсним в установленому законом порядку не визнаний, і на момент звернення до суду є припиненим. Доказів на підтвердження зворотного в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦК України з даного приводу в розпорядження суду не надано. Матеріали справи також не містять доказів укладення додаткових угод до договору. Виходячи з умов укладеного між сторонами договору, для відповідачів будь-яких інших прав на приміщення, крім права користуватися приміщенням, не виникло. Як встановлено, відповідачі на виконання умов укладеного договору спірне житлове приміщення не звільнили. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд вважає, що позивачем доведено обставини щодо порушення відповідачами прав, за захистом яких він звернувся до суду. Відповідно до положень ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його «ефективність» з точки зору ст. 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Норми ст.16 ЦК України визначають способи захисту цивільних прав та інтересів. До таких способів віднесено, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі, присудження до виконання обов`язку в натурі. Отже, якщо користувач не звільнив приміщення після припинення дії договору, позовна вимога про його виселення як примусове виконання обов`язку в натурі відповідає приписам ст. 16 ЦК України. За таких обставин, вимога позивача про виселення відповідачів в контексті зазначеної норми відповідає способу судового захисту, передбаченого ст.16 ЦК України, що полягає у спонуканні відповідачів до виконання зобов`язання. Відтак, оскільки договір надання у користування військовослужбовцю Збройних Сил України службового (штатно-посадового) житла № 10-1/19 від 26.12.2019 року припинив дію у зв`язку із закінченням строку, на який його укладено, та враховуючи те, що у відповідачів відсутні правові підстави займати спірне житлове приміщення, суд надходить до висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог, а, отже, про задоволення позову в повному обсязі. Заперечення відповідачів, що викладені у відзиві на позовну заяву спростовані наведеними вище обставинами. Відповідачі доказів добровільного повернення житлового приміщення, у зв`язку з припиненням дії договору управителю або балансоутримувачу суду не надали. Факт правомірності користування житловим приміщенням, яке є предметом договору від 26.12.2019 року, не підтвердили. Викладені у позові обставини не спростовували. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved