Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-01 00:00:00

17.05.2022 року позивач [PERSON] звернувся до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба в справах дітей Хотинської міської ради про визначення місця проживання дитини, в якому просить визначити місце проживання його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] з ним, за місцем його проживання: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він перебував у громадському шлюбі із [PERSON] . [INFO] в них народився син [PERSON] . Зазначає, що протягом останніх декількох місяців їхня сім`я фактично розпалася через неодноразові сварки, які виникали на побутовому рівні, а саме: щодо ведення сімейного господарства, тому що вони із сином переїхали проживати за іншою адресою: [ADDRESS] . Його колишня співмешканка та мати дитини досить часто виїжджає за кордон, де фактично знаходиться й на момент його звернення з позовом до суду, при цьому зазначає, що відповідачка раніше добровільно погодилася, щоб їхня спільна дитина проживала біля нього та знаходилася на його утриманні. Вказує, що він на даний час повністю опікується інтересами та потребами дитини, піклується про дитину, займається його вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям. При цьому, зазначає, що він ніколи не перешкоджав матері дитини по приїзду із- за кордону у спілкуванні з дитиною та зобов`язується і в подальшому не перешкоджати їхньому спілкуванню. Також зазначив, що він віддає своїй дитині свою любов та турботу, велику увагу приділяє розвитку дитини, окрім відвідин школи та все інше, що необхідно для розвитку дитини, тому зазначає, що між ним та сином склалися хороші відносини, між ними створені найкращі умови для дитини, дитина забезпечена всім необхідним для розвитку. Водночас, зазначає, що залишення проживання малолітньої дитини з батьком по своїй суті не є розлученням матері з дитиною, оскільки мати також має по відношенню до дитини такі особисті немайнові права і обов`язки як і батько і жодним чином не втрачає право заснованих на спорідненості з дитиною. Підтримуючи вищевикладене, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, також просив не стягувати з відповідача судові витрати в справі, розгляд справи просив здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, від його представника [PERSON] на адресу суду надійшла заява, в якій він підтримав позовні вимоги позивача та просив їх задовольнити в повному обсязі, розгляд справи просив здійснювати у його відсутності, судовий збір з відповідача просив не стягувати. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву, в якій позовні вимоги визнала в повному обсязі, згідна щоб їхня спільна дитина проживала біля батька [PERSON] , просила розгляд справи проводити у її відсутності, так як вона в даний час буде знаходитись за межами України. Представник третьої особи Служби у справах дітей Хотинської міської ради - Кузик А.М. в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву в якій просив розгляд справи проводити у відсутності їхнього представника, позовні вимоги визнають. 27.07.2022 року подав заяву, в якій просив долучити до матеріалів справи висновок служби про місце проживання малолітньої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у громадському шлюбі з відповідачем [PERSON] . [INFO] в сторін народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12 травня 2022 року (а.с. 8). Як встановлено судом, сім`я сторін на даний час фактично розпалась, в зв`язку з чим позивач з малолітнім сином [PERSON] проживають за іншою адресою: [ADDRESS] , вказаний факт підтверджується Висновком служби у справах дітей Хотинської міської ради від 27.07.2022 року № 02-13-6-1037, відповідно до якого, є доцільним визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] біля батька [PERSON] , жителя [ADDRESS] . Окрім того, відповідач [PERSON] подала до суду заяву, в якій не заперечувала щодо того, щоб їхній малолітній син проживав біля батька [PERSON] . Відповідно до довідки виконкому Хотинської міської ради Дністровського району Чернівецької області № 892 від 13.05.2022 року, гр. [PERSON] , [INFO] , проживає в [ADDRESS] без реєстрації, а зареєстрований по [ADDRESS] , що підтверджується довідкою наданою до матеріалів справи. Згідно довідки № 1198 від 01.07.2022 року, виконкому Хотинської міської ради, гр. [PERSON] , [INFO] зареєстрована в [ADDRESS] , але в даний час в місті Хотині не проживає (а.с.18). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає алкогольними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України» (заява № 2091/13), у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, як встановлено судом, позивач [PERSON] одноосібно займається вихованням малолітнього сина, створив всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини. При цьому, судом встановлено, що мати дитини [PERSON] не заперечує щодо проживання малолітнього сина біля батька. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, а також створення батьком належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, суд дійшов висновку про визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] разом з батьком [PERSON] , так як це відповідає найкращим інтересам дитини. Водночас, визначення місця проживання дитини з батьком по своїй суті не є розлученням матері з дитиною, оскільки [PERSON] має по відношенню до дитини такі ж особисті немайнові права і обов`язки як і батько [PERSON] і жодним чином не втрачає прав, заснованих на спорідненості з дитиною. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача слід задовольнити в повному обсязі. На підставі викладеного, та

Outcome: approved