Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 28.09.2015 між [PERSON] та [PERSON] недійсним з підстав того, що наявність такого договору порушує права ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» як стягувача та унеможливлює звернення стягнення на майно боржника - [PERSON] . Вказав, що у 2007 році між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та [PERSON] було укладено договір №6-034/07Р про надання кредитних коштів у іноземній валюті для споживчих цілей у розмірі 312 000,00 доларів США на строк до 01.08.2022. Вказані кошти були спрямовані для придбання об`єкту житлової нерухомості, а саме квартири [ADDRESS] за договором купівлі-продажу №3686 посвідченого приватним нотаріус КМНО Сень-Силка І.В., що стала предметом договору іпотеки №6-034/07Р для забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором. Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києві від 04.06.2015 в межах поділу спільного майна подружжя, за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності по 1/2 частині на квартиру [ADDRESS] . 28.09.2015 [PERSON] уклав договір купівлі-продажу нерухомого майна, реєстровий №2253, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Михайленком С.А., відповідно до якого квартира [ADDRESS] була передана у власність [PERSON] . В подальшому, вказана квартира перейшла у власність [PERSON] згідно договору дарування за реєстровим №1434 посвідченого приватним нотаріусом КМНО Соколовим О.С. У зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] взятих на себе зобов`язань, ПАТ КБ «Правекс Банк» звернувся до суду із позовом. За результатами розгляду справи, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21.03.2016 задоволено позовні вимоги про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Правекс Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 204 215,66 доларів США. 07.06.2016 Відділом примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження №51321722 про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №6-034/07Р від 10.08.2007. За результатом договору купівлі-продажу права вимоги укладеного між ПАТ КБ «Правекс Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», останній отримав право вимоги за кредитним договором №6-034/07Р від 10.08.2007. Позивач зазначає, що договір купівлі-продажу нерухомого майна, реєстровий №2253, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Михайленком С.А. було укладено з метою ухилення від виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21.03.2016 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Правекс Банк» заборгованості за кредитним договором, а тому такий договір є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Крім того, згідно вказаного договору, квартира [ADDRESS] була відчужена в цілому, в той же час, згідно рішення Оболонського районного суду м. Києві від 04.06.2015 [PERSON] на праві власності належала лише 1/2 її частина, отже, таке відчуження відбулось з порушенням норм чинного законодавства. Враховуючи викладене, за результатами розгляду справи позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, реєстровий №2253, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Михайленком С.А. та відновити становище сторін договору, яке існувало до порушення. В свою чергу, 12.01.2022 відповідач [PERSON] через свого представника - адвоката Касьяненко Д.Л. надав до суду відзив на позовну заяву. Зі змісту якого убачається, що сторона відповідача вважає позовні вимоги незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Звертає увагу суду на те, що Постановою Верховного Суду від 27.01.2021 договір іпотеки №6-034/07, укладений 14.08.2007 між [PERSON] та Акціонерним комерційним банком «Правекс Банк» визнано недійсним. Крім того кредитний договір №6-034/07Р від 10.08.2007 не містить положень, щодо призначення коштів для придбання нерухомого майна, яке в подальшому було передано за договором іпотеки. Жодних доказів на підтвердження факту придбання квартири [ADDRESS] за кошти, які були отримані за кредитним договором. Вказує, що спірний договір укладений сторонами з дотриманням чинного законодавства, та у його сторін відсутні претензії стосовно його змісту. Позивач був обізнаний про існування вказаного договору та не заявляв жодних щодо його недійсності, відтак відповідач вважає, що строк на звернення до суду стороною пропущено. Посилання сторони на фіктивність договір купівлі-продажу нерухомого майна, реєстровий №2253, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Михайленком С.А., що підтверджено жодними доказами, відсутність у сторін дійсного наміру створювати правові наслідки, що випливають зі змісту правочину. Враховуючи викладене просить відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Ухвалою Оболонського районного суду м. Києві від 02.04.2021 у цивільній справі за позовом ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» до [PERSON] , [PERSON] третя особа: приватний нотаріус КМНО Михайленко С.А. про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 26.01.2022 представник позивача - [PERSON] звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог, зі змісту якої убачається, що позивач заявляє вимогу про визнання недійсним договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. 29.10.2015 за реєстровим №1434, відповідно до якого дарувальник [PERSON] безоплатно передала у власність обдаровуваній [PERSON] , від імені та в інтересах якої діяв [PERSON] , наступне нерухоме майно - квартира [ADDRESS] , а також про застосування наслідків недійсності правочину. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 21.02.2022 було відмовлено у прийнятті до спільного розгляду заяви про збільшення позовних вимог. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 21.02.2022, яка занесена до протоколу судового засідання в рамках п. 7 ч. 2 ст. 248 ЦПК України, було призначено справу до розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. На адресу суду надійшло клопотання від представника - [PERSON] про розгляд справи за відсутності представника позивача. Представник відповідача - адвоката Касьяненко Д.Л., у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, вказуючи на те, що при укладенні оспорюваного договору сторони діяли у межах закону, тому відсутні підстави для визнання його недійсним. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлялась належним чином. Третя особа приватний нотаріус КМНО Михайленко С.А. в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення сторін, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається з матеріалів справи, 10.08.2007 між АКБ «Правекс-Банк», який надалі змінив своє повне найменування на ПАТ КБ «Правекс-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 6-034/07Р з усіма змінами та доповненнями, відповідно до якого [PERSON] було надано кредит в іноземній валюті для споживчих цілей на загальну суму 312 000,00 дол. США на строк до 01.08.2022. 14.08.2007 [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 14.08.2007 посвідченого приватним нотаріусом КМНО Сень-Силкою І.В., зареєстрований в реєстрі за № 3868 набув у власність квартиру [ADDRESS] (а.с.151). В подальшому для забезпечення виконання в повному обсязі своїх зобов`язань перед АКБ «Правекс-Банк» за кредитним договором №6-034/07Р від 10.08.07 щодо сплати процентів, неустойки (штрафу, пені), вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом [PERSON] передав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, на підставі вказаного договору приватними нотаріусом КМНО Михайленком С.А. було внесено відомості про накладення обтяження у вигляді заборони на відчуження квартири [ADDRESS] . (а.с.19). Як убачається з витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 28.09.2015 на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києві від 18.03.2015 за №756/12508/14-ц було припинено обтяження нерухомого майна (а.с.19). 28.09.2015 [PERSON] розпорядився нерухомим майном, належним йому на праві приватної власності, шляхом відчуження квартири [ADDRESS] за договором купівлі-продажу, на користь [PERSON] (а.с.148). Як убачається з матеріалів, наданих на вимогу суду приватним нотаріусом Михайленком С.А., Етеліс Є. надала згоду на продаж її чоловіком [PERSON] , нерухомого майна, зокрема квартири [ADDRESS] (а.с. 160). В подальшому між [PERSON] та [PERSON] , від імені та в інтересах якої діяв [PERSON] , було укладено договір дарування квартири від 29.10.2015 посвідчений приватним нотаріусом КМНО Соколовим О.С., зареєстрований в реєстрі за № 1434 (а.с.20,21). У зв`язку із неналежним виконанням [PERSON] , взятих на себе обов`язків за кредитним договором утворилася заборгованість, яка рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21.03.2016 була визначена у розмірі 204 215,66 дол. США, що згідно з офіційним курсом НБУ на 12.05.2015 (станом на день складання розрахунку) складає 4 204 772,26 грн. (а.с.7-9). На виконання рішення суду Оболонським районним судом м. Києві було видано виконавчий лист №2/756/666/16 від 25.05.2016. Державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у м. Києві Гаврилів А.В. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №51321722 від 07.06.2016 (12). В подальшому між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ПАТ КБ «Правекс-Банк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимог за кредитними договорами № Б/Н, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 6-034/07Р від 10.08.2007 укладеним між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та [PERSON] перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», у зв`язку із чим 25.09.2019 Оболонський районний суд м. Києва постановив ухвалу № 756/7110/15-ц, якою замінив стягувача у виконавчому провадженні, а саме: первісного стягувача - ПАТ КБ «Правекс-Банк» на його правонаступника - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (а.с.45-46). На момент звернення до суду із ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, що є предметом оспорюваного договору належить на праві власності [PERSON] , [INFO] , яку не залучено до участі у справі. Отже, на час укладення оспорюваного договору було чинне рішення Оболонського районного суду м. Києві від 18.03.2015 за №756/12508/14-ц про визнання недійсним договору іпотеки, вказаний договір було укладено та нотаріально посвідчено 28.09.2015, тобто значно раніше ухвалення судового рішення Оболонським районним судом м. Києві про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором. За таких обставин, станом на 28.09.2015 - дату укладення оспорюваного договору в [PERSON] були відсутні правові підстави для фіктивного відчуження свого майна, оскільки жодного судового рішення про стягнення з нього на користь позивача грошових коштів не існувало. Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до положень статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі статтею 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 31.03.2021 року у справі №201/2832/19 визначено, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14.02.2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08.02.2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду від 13.03.2019 року в справі № 757/12646/16, від 28.02.2018 року у справі №909/330/16, від 01.11.2018 року в справі № 910/18436/16. Так, оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу квартири, вчинено у передбаченій законом формі з нотаріальним посвідченням, перед вчиненням правочину отримано згоду [PERSON] , експертом визначено ринкову вартість об`єкту нерухомості, що є предметом оспорюваного договору купівлі-продажу. Спірну квартиру за оспорюваним договором було відчужено за ринковою вартості, згідно Звіту про оцінку майна, про що зазначено в п. 2.2 оспорюваного договору. Розрахунки між сторонами оспорюваного договору з урахуванням вимог Постанови НБУ № 210 від 06.06.2013 відбувалися у безготівковій формі, про що свідчить долучене платіжне доручення № 1 від 28.09.2015 на суму - 1 444 800,00 грн. (а.с.150). Вказані обставини та докази підтверджують реальність правовідносин, що виникли між сторонами оспорюваного договору купівлі-продажу, та спростовують позицію позивача. У постанові Верховного Суду від 01.11.2018 у справі № 910/18436/16, яка згадувалася вище, також містить висновок про те, що у разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Вищевикладені обставини, які підтверджені долученими до матеріалів справи доказами, у своїй сукупності свідчать про настання обумовлених договором правових наслідків і бажання сторін у їх настанні. Отже, правочин може бути визнано фіктивним лише у разі доведення позивачем у справі наявності відповідних умов (обставин), з якими закон пов`язує фіктивність правочину. Серед таких умов обов`язковими є вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором. Позивач у поданій позовній заяві посилається лише на припущення щодо наявності у [PERSON] умислу фіктивно укласти оспорюваний договір через наявність боргу перед банківською установою. Проте позивач не зазначає про наявність такого ж умислу і у іншої сторони правочину. А саме умисел обох сторін вчинити правочин фіктивно є підставою для визнання такого правочину недійсним. Згідно положень статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Аналізуючи вищенаведені обставини справи, суд дійшов висновку, що доводи позивача з приводу фіктивності укладення оспорюваного договору ґрунтуються виключно на його припущеннях та не підтверджені відповідними доказами, а наявні у справі докази підтверджують факт реального настання правових наслідків, обумовлених договором. За змістом ст. 215 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Позивач не є стороною оспорюваного договору. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (п. 57 постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у п.п. 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц). Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 04.12.2019 року у справі №910/15262/18, від 11.02.2020 року у справі №922/1159/19, об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 року у справі № 910/12787/17, відповідно до якої самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть оспорюватись в суді, допоки ці останні не доведуть, що цими діями порушуються їхні права. Звертаючись до суду, позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що за рахунок об`єкту нерухомості, який є предметом оспорюваного ним договору купівлі-продажу, позивач міг би у майбутньому задовольнити свої вимоги при стягненні з [PERSON] грошових коштів, у зв`язку із чим просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] . Однак, задоволення такої вимоги позивача не є ефективним способом захисту його прав, оскільки не створює для позивача жодних правових наслідків, не захищає та не відновлює його права. Окрім того, суд наголошує, що в процесі розгляду справи, ті обставини, на які посилався позивач як на підстави позову, не знайшли свого підтвердження. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Михайленко Сергій Анатолійович про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним задоволенню не підлягає. Посилання сторони відповідача [PERSON] про застосування наслідків спливу строків позовної давності, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, суд до уваги не бере, оскільки підстав для задоволення позовних вимог по суті, судом не встановлено. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed