Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з указаною позовною заявою та просив стягнути з відповідача, АТ «Українська залізниця», на його користь 1460,00 грн недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення та витрати на правничу допомогу в розмірі 1850,00 грн. В обґрунтування вимог зазначав, що він з 05.06.2019 працює в структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця». У 2021 році перебував у щорічній тарифній відпустці та користувався правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, яка оплачувалася відповідачем не у повному обсязі. За невідомих обставин, позивачу не була надана матеріальна допомога у повному обсязі, так за 2021 рік не доплачено 1460,00 грн. Позивач є членом Первинної профспілкової організації Вільної профспілки машиністів України Криворізького локомотивного депо Придніпровської залізниці. Він звернувся 06.01.2022 із заявою до голови ППО Вервеса В.В. з проханням врегулювання питання щодо отримання недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення. Згодом його повідомлено, що у вересні 2019 року профспілка звернулася до відповідача та отримали відповідь, що до даних правовідносин застосовується прийнята 31.03.2017 спільна постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. від 31.03.2017 № Н32/20, п 4-5, про застосування з 01.04.2017 замість мінімальної зарплати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективним договором, величину 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Тобто, відповідач допускає тривале порушення прав працівників. Позивач не погоджується з вказаним рішенням, оскільки пунктом 3.1.5 Колективного договору на 2011-2012 роки встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, а згідно з п. 1.4 Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а всі інші на конференції трудового депо. Вважає, що відповідачем безпідставно відмовлено йому у відшкодуванні недоплаченої суми матеріальної допомоги, у зв`язку з чим, позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх трудових прав. Ухвалою судді від 27.05.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Правом на участь у судовому засіданні сторони не скористалися. Представник позивача Товкун А.В. подала через канцелярію суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримувала. АТ «Українська\~залізниця» участі\~представника у\~судовому засіданні\~не забезпечило.\~Водночас,\~відповідач скористався\~своїм правом\~на подання\~відзиву на\~позовну заяву.\~Як слідує\~зі змісту\~відзиву,\~представник відповідача\~ [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог, не визнаючи їх, посилаючись на те, що п. 3.1.5 Колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо», спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів, в особі їх виборного органу, зареєстрованого від 24.10.2011 за № 60/11, передбачено виплату матеріальної допомоги на оздоровлення за письмовою заявою працівника у розмірі 40 % ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Однак, з прийняттям Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VІІІ, визначено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно з законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до зазначених змін у законодавстві, спільною вказівкою голови правління ПАТ «Укрзалізниця», члена Правління, голови Профспілки залізничників і транспортних будівельників України від 29.03.2017 № Ц/6-25/713-17 та спільною постановою керівництва Регіональної філії «Придніпровська залізниця» і президії Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці від 31.03.2017 № Н32/20, П-4-5г, постановлено застосовувати з 01.04.2017, замість величини «Мінімальна заробітна плата», розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб», тобто, замість застосування розрахункової величини у розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, як встановлено законом, спільною вказівкою передбачено застосування 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що свідчить про покращення становища працівників у порівнянні зі становищем, встановленим законом. При цьому, на переконання відповідача, з урахуванням положень ст. ст. 203, 215 ЦК України, умови пункту 3.1.5 Колективного договору є недійсними з моменту прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VІІІ та не створюють для відповідача обов`язку зі сплати матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Також, відповідно до норм цього ж Закону, змінено підхід до визначення розмірів посадових окладів і заробітної плати працівників, а також інших виплат (наприклад, для розрахунку розміру плати за надання адміністративних послуг, у колективних договорах та угодах усіх рівнів), тобто запроваджено нову розрахункову величину для визначення розмірів тих чи інших виплат, шляхом заміни мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з прийняттям Закону № 1774-VІІІ, в Україні змінено підхід щодо застосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, не лише при визначенні посадових окладів, а й щодо розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася, як розрахункова величина, мінімальна заробітна плата. Аналіз такого правового регулювання дає підстави зробити висновок про те, що законодавець заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати, про що зазначено у Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 04.11.2020 у справі № 200/9195/19-а. Представник відповідача звертає увагу на те, що спір між сторонами виник з виконання умов колективного договору, угоди або окремих їх положень, відтак, цей спір є колективним, до яких застосовується примирно-третейський порядок вирішення, правовий механізм якого визначено Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)», що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного суду від 01.10.2019 у справі № 916/2721/18, від 29.05.2019 у справі № 479/58/29 та в ухвалі Верховного Суду України від 07.05.2009 у справі № 6-22269св08, а відтак, дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Водночас, представник позивача просить застосувати до позовних вимог позовну давність. Вказує, що виходячи з аналізу норм Закону України «Про оплату праці» та Податкового кодексу України, виплата матеріальної допомоги на оздоровлення є додатковою соціальною гарантією (додатковим благом), а не різновидом оплати праці та елементом структури заробітною плати. При цьому, ст. 233 КЗпП встановлено тримісячний строк для звернення з позовною заявою до суду про вирішення трудового спору з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Оскільки недоплата матеріальної допомоги на оздоровлення [PERSON] мала місце 11.08.2021, про що останньому було відомо, відповідно, тримісячний строк упродовж якого він мав звернутися з позовом до суду сплив 12.11.2021. Третя особа: Первинна профспілкова організація Вільної профспілки машиністів України Криворізького локомотивного депо Придніпровської залізниці, участі представника у судовому засіданні не забезпечила. Заяв, клопотань з процесуальних питань, а також пояснень по суті позову третьою особою не подано. З огляду на те, що учасники процесу про день, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с.32,36-37,39-44), однак до суду не з`явилися, не повідомили про причини неявки, з урахуванням відсутності підстав для відкладення розгляду справи, судом розглянуто справу за наявними матеріалами, без участі сторін, що не суперечить вимогам ч. 1 ст. 223 ЦПК України Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо, відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 05.06.2019 працює в структурному підрозділі ««Криворізьке локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» помічником машиніста тепловоза в цеху експлуатації, з 21.07.2021 машиністом тепловоза, а з 28.02.2022 машиністом тепловоза цеха експлуатації (а.с.12). У період з 11.08.2021 по 04.09.2021 позивачу надавалась щорічна тарифна відпустка. З цього приводу він з особистою заявою звертався до керівника з проханням надати матеріальну допомогу на оздоровлення відповідно до п. 3.1.5 Колективного договору, про що вказував позивач та не заперечувалося відповідачем, а також підтверджується розрахунком заробітної плати за серпень 2021 року (а.с.13). Відповідно наданого суду розрахунку заробітної плати, позивачу виплачувалася матеріальна допомога на оздоровлення за 2021 рік у розмірі 4540,00 грн (а.с.13). Як слідує з матеріалів справи та не заперечувалося сторонами, між адміністрацією та трудовим колективом на 2011-2012 роки Відокремленого структурного підрозділу ДП «Придніпровська залізниця» Криворізьке локомотивне депо укладено колективний договір, реєстраційний номер 60/11 від 24.10.2011 (а.с.15-16), який набрав чинності з дня його схвалення конференцією трудового колективу. За відсутності інформації про існування іншого колективного договору, суд приходить до висновку, що вказаний договір є діючим, що перед судом не спростовано. Пунктом 3.1.5 вказаного колективного договору передбачено, що при кожному наданні працівнику щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини) незалежно від періоду її надання, за письмовою заявою працівника йому виплачується матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі 40% ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги (а.с.16). Згідно з ст. 10 КЗпП України,\~колективний договір\~укладається на\~основі чинного\~законодавства,\~прийнятих сторонами\~зобов`язань\~з метою\~регулювання виробничих,\~трудових і\~соціально-економічних\~відносин і\~узгодження інтересів\~трудящих,\~власників тауповноважених\~ними органів. Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами. У колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Статтею 18 КЗпП України визначено, що положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Згідно з ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. З 01.01.2017\~набрав чинності\~Закон України\~«Про внесення\~змін до\~деяких законодавчих\~актів України»\~від 06.12.2016\~№ 1774\~ VIII,\~відповідно до\~п.\~п.\~3,\~5\~розділу ІІ\~якого встановлено,\~що мінімальна\~заробітна плата\~після набрання\~чинності цим\~Законом не\~застосовується як\~розрахункова величина\~для визначення\~посадових окладів\~та заробітної\~плати працівників\~та інших\~виплат. До\~внесення змін\~до законів\~України щодо\~незастосування мінімальної\~заробітної плати\~як розрахункової\~величини,\~вона застосовується\~у розмірі\~1600,00\~гривень.\~Установлено,\~що мінімальна\~заробітна плата\~після набрання\~чинності цим\~Законом не\~застосовується як\~розрахункова величина\~у колективних\~договорах та\~угодах усіх\~рівнів. Сторонам,\~які уклали\~колективні договори\~і угоди,\~у тримісячний\~строк привести\~їх норми\~у відповідність\~із цим\~Законом згідно\~із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно, згідно з умов вказаного закону, мінімальна заробітна плата перестала бути розрахунковою величиною при визначенні розмірів заробітної плати та інших виплат, у тому числі, вона не могла бути застосована як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторони, які укладали такі договори мали б привести їх до норм вказаного закону упродовж 3 місяців. На виконання вимог законодавства, про що вказував відповідач, прийнято постанову від 31.03.2017 Н-32/20 П-4-5г, підписану в.о. начальника філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» та Головою Дорожньої профспілкової організації Придніпровська залізниця, відповідно до якої прийнято рішення про застосування з 01.04.2017 у діючому колективному договорі ДП «Придніпровська залізниця» замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, розрахункову величину «125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». Як слідує зі ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2017 рік», прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлювався на рівні 1600,00 грн з 01.01.2017, 1684,00 грн з 01.05.2017 та 1762 грн з 01.12.2017, у той час як мінімальна заробітна плата на 2017 рік встановлювалася на рівні 3200,00 грн. 125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб складало в грошовому еквіваленті 2000,00 грн, 2105,00 грн та 2202,50 грн відповідно. Тобто, при прийнятті постанови від 31.03.2017 про запровадження розрахункової величини в розмірі 125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, замість мінімальної заробітної плати, фактично запроваджено зміни до колективного договору, які погіршують становище працівників, порівняно з тим, яке існувало до таких змін, оскільки в даному випадку значно зменшується розмір матеріальної допомоги, яка підлягала до виплати при отриманні відпустки. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік», прожитковий мінімум на одну працездатну особу, у розрахунку на місяць, з 01.01.2018 встановлений на рівні 1762,00 грн, з 01.07.2018 на рівні 1841,00 грн, а в грудні 1921,00 грн, тому 125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2202,50 грн, 2301,25 грн та 2401,25 грн відповідно, а мінімальна заробітна плата по Україні встановлена на рівні 3723,00 грн. Згідно з Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік», прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01.01.2019 встановлений на рівні 1921,00 грн, з 01.07.2019 - 2007,00 грн, а з 01.12.2019 2102,00 грн, тому 125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом становив 2401,25 грн, 2508,75 грн, 2627,50 грн, відповідно, а мінімальна заробітна плата по Україні встановлена на рівні 4173,00 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік», прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01.01.2020 встановлений на рівні 2102,00 грн, тому 125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2627,50 грн, а мінімальна заробітна плата по Україні з 01.01.2020 встановлена на рівні 4723,00 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік», прожитковий мінімум на одну працездатну особу, у розрахунку на місяць, з 01.01.2021 встановлений на рівні 2270,00 грн, з 01.07.2021 2379,00 грн, з 01.12.2021 2481,00 грн, тому 125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом на період отримання відпустки позивачем, становив 3101,25 грн, а мінімальна заробітна плата по Україні з 01.01.2021 встановлена на рівні 6000,00 грн. Відповідно до п. 1.4 колективного договору визначено, що зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо та профспілкових комітетів, а всі інші - на конференції трудового колективу (а.с.4). Таким чином, прийняття 31.03.2017 спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці від 31.03.2017 № Н32/20, П-4-5г про застосовування з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величини «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників, порівняно з законодавством та колективним договором, а тому, указана постанова повинна прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а на конференції трудового депо, оскільки на момент прийняття вказаної постанови мінімальна заробітна плата по Україні встановлена на рівні 6000,00 грн, отже вказана сума є більшою за 125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом. Тому суд вважає, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці № від 31.03.2017 № Н32/20, П-4-5г, яка погіршує становище працівників, а п. 3.1.5. Колективного договору. Відповідно до ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. При цьому, ст. 9 КЗпП України не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними. Також, у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці. Суд вважає, що прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VІІІ, не створює юридичних наслідків щодо застосування п. 3.1.5. Колективного договору, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» та спільним представницьким органом залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів виборного органу, зареєстрованого від 24.10.2011 за № 60/11, у частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, у даному випадку, колективним договором, п. 3.1.5. якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40 % ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, а прийнята 31.03.2017 спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці від 31.03.2017 № Н32/20, П-4-5г про застосовування з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», прийнята з порушенням вимог Колективного договору, отже не підлягає застосуванню при визначні розміру матеріальної допомоги на оздоровлення. При цьому, приймаючи до уваги, що відповідно до положень п. 3.1.5. Колективного договору визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40 % ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні саме на момент виплати допомоги, а виплата матеріальної допомоги позивачу відбувалася у відповідні роки, суд вважає за необхідне при визначенні розміру недоплаченої частини вказаної допомоги виходити з розміру мінімальної заробітної плати по Україні встановленої за 2021 рік відповідно, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, тому з АТ «Українська залізниця» на користь позивача підлягає стягненню недоплачена матеріальна допомога в розмірі 1460,00 грн, що складається з: 1460,00 грн недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2021 рік (6000,00 грн 4540,00 грн). Твердження відповідача про те, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спір між сторонами виник з виконання умов колективного договору, угоди або окремих їх положень, а відтак цей спір є колективним, суд вважає необґрунтованими. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)», колективний трудовий спір (конфлікт) - це розбіжності, що виникли між сторонами соціально-трудових відносин, щодо: а) встановлення нових або зміни існуючих соціально-економічних умов праці та виробничого побуту; б) укладення чи зміни колективного договору, угоди; в) виконання колективного договору, угоди або окремих їх положень; г) невиконання вимог законодавства про працю. Відповідно до ст. 4 цього Закону, вимоги найманих працівників на виробничому рівні формуються і затверджуються загальними зборами (конференцією) найманих працівників або формуються шляхом збору підписів і вважаються чинними за наявності не менше половини підписів членів трудового колективу підприємства, установи, організації чи їх структурного підрозділу. Разом із висуненням вимог збори (конференція) найманих працівників визначають орган чи особу, які будуть представляти їх інтереси. Вимоги найманих працівників, профспілки чи об`єднання профспілок оформляються відповідним протоколом і надсилаються роботодавцю або уповноваженій ним особі, організації роботодавців, об`єднанню організацій роботодавців. Як визначено ст. 6 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)», колективний трудовий спір (конфлікт) виникає з моменту, коли уповноважений представницький орган найманих працівників, категорії найманих працівників, колективу працівників або профспілки одержав від роботодавця, уповноваженої ним особи, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців повідомлення про повну або часткову відмову у задоволенні колективних вимог і прийняв рішення про незгоду з рішенням роботодавця, уповноваженої ним особи, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців або коли строки розгляду вимог, передбачені цим Законом, закінчилися, а відповіді від роботодавця, уповноваженої ним особи, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців не надійшло. Так, у постанові Верховного суду від 29.05.2019 у справі № 479/58/29, на яку у відзиві посилається відповідач, суд першої інстанції відмовив у відкритті провадження в справі, вказавши на те, що спір виник при трудових конфліктах двох юридичних осіб, де має місце зіткнення інтересів сторін трудових правовідносин, а безпосереднє вирішення у судовому порядку колективних трудових спорів законодавством не передбачено. Позиція суду першої інстанції була підтримана судами апеляційної і касаційної інстанцій. Проте, у даному випадку, спір виник між працівником і роботодавцем щодо недоплати матеріальної допомоги на оздоровлення через порушення умов п. 3.1.5 Колективного договору. За таких обставин, у даному випадку, спір виник саме через порушення трудових прав позивача, які підлягають захисту в порядку цивільного судочинства. Суд також не може погодитися з доводами представника відповідача у відзиві на позовну заяву про те, що матеріальна допомога на оздоровлення не входить до структури заробітної плати у розумінні ст. 2 Закону України «Про заробітну плату», а тому строк для звернення до суду з даними позовними вимогами обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст. 2 цього ж Закону, заробітна плата складається з основної, додаткової заробітної плати та інших заохочуваних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Як слідує з п. п. 2.3.3. п. 2.3. Розділу 2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13.01.20104 № 5 та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 27.01.2004 за № 114/8713, дія якої поширюється на всіх юридичних осіб та їх відокремлені підрозділи незалежно від форм власності й організаційно-правових форм господарювання, та яка розроблена відповідно до Законів України «Про державну статистику» та «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків, матеріальна допомога, що має систематичний характер, надана всім або більшості працівників, відноситься до інших заохочувальних та компенсаційних виплат та входить до фонду оплати праці. Отже, матеріальна допомога на оздоровлення, виплата якої передбачена п. 3.1.5 Колективного договору на 2011-2012 роки, , усім працівникам АТ «Українська залізниця» та носить систематичний характер, входить до структури заробітної плати, у розумінні ст. 2 Закону України «Про заробітну плату». При цьому,\~згідно з\~ч.\~2\~ст.\~223КЗпП України, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком (постанова Верховного Суду України від 26.10.2016 у справі № 6-1395цс16), у зв`язку з чим, суд не вбачає правових підстав для застосування позовної давності до заявлених позовних вимог. Як визначено ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки позивач на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 992,40 грн. Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвокати, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Позивач просив стягнути з відповідача судові витрати, які складаються з витрати на правничу допомогу в розмірі 1850,00 грн, надавши при подані позову до суду договір про надання правової допомоги від 28.04.2022, укладеного між адвокатом Товкун А.В. та Комаровим Д.В. (а.с.24-28), акт № 1 про надання правової допомоги від 28.04.2022 (а.с.29), копію ордеру (а.с.23), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.31), оригінал квитанції № 059996 від 28.04.2022 про сплату витрат за правничу допомогу в розмірі 1850,00 грн (а.с.30). При цьому, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Така правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19. Представник відповідача в обґрунтування заперечень щодо сплати витрат на правничу допомогу зазначала про неодноразове звернення адвоката Товкун А.В. до районних судів міста Кривого Рогу та Дніпропетровської області, при цьому, враховуючи ідентичність поданої позовної заяви до вже розглянутих судом аналогічних справ, за якими стягнуто витрати на правничу допомогу, тому підготовка правової позиції, аналіз судової практики, які входять до складання позовної заяви в акті № 1 від 10.11.2021 про надання правової допомоги, не є доцільними. Витрачений час на вивчення документів та підготовку позовної заяви не можу бути значним, а отже розмір витрат на правничу допомогу підлягає зменшенню. Однак, суд вважає, що витрати на правничу допомогу в розмірі 1850,00 грн є співмірними з ціною позову, з обсягом роботи та часом, витраченим адвокатом на складання даного позову, тому, враховуючи викладене та наявність належних доказів понесених витрат на сплату правничої допомоги, вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved