Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-31 00:00:00

Представник ПрАТ «ДТЕК «Київські електромережі» - Власенко О.В. звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача 11461,68 грн заборгованості за спожиту електричну енергію, 1766,44 грн 3% річних та інфляційну складову боргу, а також 2102 грн судового збору. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» є правонаступником ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» в частині прав та обов`язків, необхідних для здійснення діяльності з постачання електроенергії. Відповідач [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] та є споживачем електричної енергії, яку постачає ПрАТ «ДТЕК «Київські електромережі». Відповідно до п.19 Правил розрахунковим періодом для оплати є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Згідно із п.48 ПКЕЕН споживач несе відповідальність за прострочення терміну внесення платежів за електричну енергію. За результатами аналізу оплат з`ясовано, що відповідач користується послугами, але не в повному обсязі виконує зобов`язання по сплаті заборгованості, внаслідок чого заборгованість станом на 01 січня 2019 року на контрольних показниках 002385 кВт за спожиту електричну енергію становить 11461,68 грн. Сума боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних складає 13228,12 грн. Станом на 01 березня 2020 року сума заборгованості не сплачена, а тому позивач просив стягнути з відповідача указану суму боргу. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 березня 2020 року визначено для розгляду цієї справи головуючого суддю Жовноватюк В.С. Ухвалою суду від 19 березня 2020 року відкрито позовне провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 03 лютого 2021 року визначено для розгляду цієї справи головуючого суддю Аксьонову Н.М. Ухвалою від 05 лютого 2021 року справу прийнято до провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено справу до судового розгляду. 25 лютого 2021 року відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що він не є споживачем житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] , договір на постачання електроенергії між ним та позивачем не укладався. За вказаною адресою він проживав з 11 січня 1984 року до 19 грудня 2002 року, коли був співвласником цього житла, що підтверджується штампом у паспорті про прописку та зняття з реєстраційного обліку. Проте, на підставі договору дарування від 17 січня 2003 року належна йому частина квартири була відчужена його синові, а на даний час вказана квартира належить сторонній особі. З 29 грудня 2002 року він проживає за адресою [ADDRESS] , що підтверджується штампом реєстрації у паспорті. І саме за цією адресою він сплачує послуги з електроенергії на підставі договору про користування електричною енергією від 05.06.2003 року №71048-56-6, укладеного між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», правонаступником якої є позивач. Крім того, відповідач зазначив, що йому відомо, що заборгованість за спожиту електроенергію за адресою: [ADDRESS] на даний час відсутня, оскільки борг був погашений колишнім власником 19 червня 2020 року. А тому просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та стягнути з позивача 4000 грн в рахунок відшкодування понесених витрат на правову допомогу. 04 березня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача вказав, що 05 червня 2003 року [PERSON] та ПАТ «Київенерго» уклали договір про користування електричною енергією №07008307006, за адресою: [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 лютого 2020 року, дані про власника квартири за адресою: [ADDRESS] в реєстрі відсутні. 19 червня 2020 року було здійснено оплату заборгованості за спожиту електричну енергію у сумі 11461,68 грн, платник [PERSON] . Станом на 02.03.2021 року залишаються несплаченими 3%річних - 548 грн, інфляційна складова боргу - 1217,94 грн та судовий збір у сумі 2102 грн. Щодо відшкодування витрат на правову допомогу, вважає розмір таких витрат необґрунтованим. 09 березня 2021 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив. Ухвалою від 11 березня 2021 року задоволено клопотання представника позивача ПрАТ «ДТЕК «Київські електромережі» Власенко О.В. про витребування доказів та витребувано у КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» інформацію про власників квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 21 квітня 2021 року КП КМР «КП БТІ» на виконання ухвали про витребування доказів надало інформацію про власника майна квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яким є [PERSON] . 08 липня 2021 року до суду надійшли заява представника позивача про залучення співвідповідача [PERSON] , яка є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , а також заява про зменшення розміру позовних вимог, в яких представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача 1766,44 грн 3% річних та інфляційну складову боргу, а також 2102 грн судового збору, про залучення співвідповідача по справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19 липня 2021 року задоволено заяву представника позивача та залучено до розгляду справи у якості співвідповідача [PERSON] 21 лютого 2022 року до суду надійшли пояснення представника відповідача [PERSON] - адвоката Тернового Р.Б., в яких він вказав, що позовна заява не містить обґрунтування стягнення суми боргу саме з [PERSON] , а також те, що між позивачем та відповідачем [PERSON] жодних договорів не укладалося. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила його задовольнити, заперечувала проти стягнення з ПрАТ «ДТЕК «Київські електромережі» 13000 грн в рахунок відшкодування понесених відповідачем [PERSON] витрат на правову допомогу, просила зменшити розмір правової допомоги. Представник відповідача [PERSON] просила відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві. А також просила стягнути з позивача на користь [PERSON] 13000 грн в рахунок відшкодування понесених витрат на правову допомогу. Відповідач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явилися, про дату час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. З`ясувавши доводи та аргументи позивача, обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією КП КМР «КП БТІ» №062/14-4685 (И-2021) від 16 квітня 2021 року. Так, згідно з даними реєстрових книг КПКМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за: - [PERSON] (61/200) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Вiддiлом приватизації житла Солом`янського району 23.10.2002р., розпорядження № [NUMBER] , зареєстрованого в Бюро м. Києва - 01.11.2002; - [PERSON] (61/200) на підставі договору дарування, посвідченого Горяйновою Т.К., приватним нотаріусом Київського міського нотокругу 14.02.2006, №288, зареєстрованого в Бюро 02.03.2006; - [PERSON] (39/100) на підстав договору дарування, посвідченого Назарчук Н.В., приватним нотаріусом Київського міського нотокругу 10.04.2006, № 1553к, зареєстрованого в Бюро 05.10.2007. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №202204929 від 27 лютого 2020 року відомості про право власності щодо квартири за адресою: [ADDRESS] відсутні. У квартиру за адресою: [ADDRESS] ПрАТ «ДТЕК «Київські електромережі» здійснює постачання електричної енергії. За приписами ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 360 ЦК України визначено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Згідно п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Положеннями п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що до житлово-комунальних послуг, належать: комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Статтею 56 Закону України «Про ринок електричної енергії» встановлено, що постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу. Відповідно до ч.1 ст.714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Нормами Закону України «Про ринок електричної енергії» визначено, що споживачем є фізична особа, у тому числі фізична особа - підприємець, або юридична особа, що купує електричну енергію для власного споживання. У постанові ВСУ від 16.05.2011 року (№3-38гс11) вказано, що, вирішуючи спори, пов`язані з постачанням і використанням електричної енергії, судам слід враховувати те, що дія Правил користування електричною енергією, поширюється на осіб, які використовують електричну енергію на підставі договору, так і на тих, які в порушення цих ПКЕЕ споживають електричну енергію в позадоговірному порядку внаслідок самовільного підключення до електромереж. До того ж, факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, необхідним є доведення факту надання та споживання таких послуг. Відповідне позиція викладене у постанові КГС від 21.04.2020 року (справа № 910/7968/19). Відповідно до Правил користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року №1357 (далі Правила), останніми врегульовано відносини між громадянами (споживачами електричної енергії) та енергопостачальниками. Згідно вказаних правил, позивач, як енергопостачальник, постачав електричну енергію в необхідних споживачу обсягах, а споживач мав оплачувати одержану електричну енергію за обумовленими тарифами (цінами). Правила обов`язкові для виконання всіма споживачами і енергопостачальниками незалежно від форм власності. Згідно з п.п. 19, 21 Правил розрахунки населення за спожиту електричну енергію за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі показань приладів обліку. Знімання показань приладів обліку провадиться споживачем щомісяця. Енергопостачальник має право контролювати правильність знімання показань приладів обліку та оформлення платіжних документів споживачем. Згідно з п.20 Правил розрахунковим періодом для встановлення розміру оплати спожитої електричної енергії є календарний місяць. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну. Відповідно до ст.26 Закону України «Про електроенергетику», п.42 Правил користування електричною енергією для населення споживач електричної енергії зобов`язаний дотримуватися вимог нормативно-технічних документів та договору; забезпечувати належний технічний стан та безпечну експлуатацію своїх електроустановок та побутових електроприладів; забезпечувати збереження приладів обліку і пломб на них у разі розміщення приладу обліку в квартирі або на іншому об`єкті споживача; невідкладно повідомляти енергопостачальника про недоліки в роботі приладу обліку; оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та правил. Згідно ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідач [PERSON] користується послугами електропостачання, проте внаслідок неналежного виконання нею, як власником квартири, обов`язків щодо сплати за надані послуги станом на 01 січня 2019 року виникла заборгованість перед позивачем, з урахуванням індексу інфляції та 3% річних становила 13228,12 грн за спожиту електричну енергію. Разом з тим, 19 червня 2020 року було сплачено заборгованість за спожиту електричну енергію в розмірі 11468,41 грн. Однак, залишились несплаченими 3% річних - сумою 548,50 грн, інфляційна складова боргу - сумою 1217,94 грн та судовий збір у сумі 2102 грн. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] прострочила виконання зобов`язання щодо оплати послуг з постачання електричної енергії, наявні підстави для стягнення з неї на користь позивача заборгованості в розмірі 1766,44 грн, яка складається з 3% річних - у сумі 548,50 грн та інфляційної складової боргу - у сумі 1217,94 грн. Що стосується позовних вимог до [PERSON] , у цій частині необхідно відмовити, оскільки він не є власником квартири, а також споживачем послуг з постачання позивачем електричної енергії у квартирі за адресою: [ADDRESS] , адже на підставі договору дарування від 17 січня 2003 року належна йому частина квартири була відчужена його синові [PERSON] . З 29 грудня 2002 року [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] , що підтверджується штампом реєстрації у паспорті. Договір про користування електричною енергією від 05.06.2003 року №71048-56-6, укладений між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» та [PERSON] , на який посилається представник позивача, стосується надання послуг з електропостачання в іншу квартиру за адресою [ADDRESS] . А тому вимоги позивача до [PERSON] є безпідставними. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, пропорційно розміру задоволених вимог з [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути 273,26 грн. в рахунок відшкодування понесених позивачем судових витрат. Згідно ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1-3 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч.4-6 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ст.26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно ст.30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Згідно ч.4 ст.263 ЦПУ України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування представником відповідача [PERSON] надано: копію договору про надання правової допомоги від 19 лютого 2021 року укладеного між адвокатом Нитченко Г.Р. та позивачем [PERSON] , копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер про надання правової допомоги серії АА №1096771 від 14.04.2021 року, акти про надання послуг від 22.02.2021 року, від 05.03.2021 року, від 05.10.2021 року, від 24.01.2022 року, від 27.07.2022 року, квитанції від 22.02.2021 року, 05.03.2021 року, від 27.07.2022 року, виписки по рахунку від 19.10.2021 року та від 24.01.2022 року, копію платіжного доручення від 27.07.2022 року. Представник позивача просила зменшити розмір витрат на правову допомогу, оскільки він є непропорційним та неспівмірним ціні позову та складності справи. Враховуючи що у задоволенні позову ПрАТ «ДТЕК «Київські електромережі» в частині стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з [PERSON] відмовлено, а також те, що заявлені ним до відшкодування судові витрати на правову допомогу підтверджені належними доказами, суд прийшов до висновку, що необхідно стягнути з позивача на користь відповідача [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 13000 грн, які він поніс у зв`язку із розглядом даної справи. При цьому суд не вбачає підстав для зменшення розміру витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню з позивача, оскільки таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України.

Outcome: partial