Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-26 00:00:00

10 серпня 2021 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Холод Т.А., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пірієва О.С., [PERSON] , [PERSON] , про визнання договору позики з наступними змінами та доповненнями удаваним правочином. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 серпня 2021 року цивільну справу № 753/16404/21 передано судді Шаповаловій К.В. 27 вересня 2021 року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою суду від 27 вересня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 17 листопада 2021 року на 11:00 год. Підготовче засідання призначене на 17 листопада 2021 року було відкладено на 18 січня 2022 року. У підготовчому засіданні 18 січня 2022 року було оголошено перерву до 10 березня 2022 року для можливості представнику відповідача подати суду відзив, оскільки позовна заява з додатками була ним отримана 18 січня 2022 року (розписка а.с. 110). При цьому представник позивача заперечувала щодо закриття підготовчого провадження 18 січня 2022 року, та вказала, що має право на подання відповіді на відзив. 01 лютого 2022 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 7022). 10 лютого 2022 року від представника позивача надійшла відповідь на вищезгаданий відзив (вх. № 9602). Підготовче засідання призначене на 10 березня 2022 року не відбулось оскільки, в ідповідно до розпорядження голови Дарницького районного суду м. Києва від 24 лютого 2022 року № 2-вс у зв`язку з введенням на території України 24 лютого 2022 року воєнного стану відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, з метою збереження життя та здоров`я працівників суду та відвідувачів оголошено здійснення розгляду лише кримінальних проваджень, у яких особи тримаються під вартою та у разі наявності клопотань, що потребують невідкладного розгляду, а також припинено пропуск до приміщення суду усіх відвідувачів, окрім учасників судового процесу за заявами та клопотаннями, що потребують невідкладного розгляду. Згодом підготовче засідання було призначено на 08 червня 2022 року на 11:30 год. Ухвалою суду від 8 червня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 27 липня 2022 року. У судовому засіданні 27 липня 2022 року представник позивача підтримав доводи, викладені у позовній заяві, просив позов задовольнити, визнати укладений договір позики та договори про внесення змін та доповнень до нього удаваними правочинами, оскільки між сторонами був укладений договір позики в гривні, а насправді сторони укладали договір позики в доларах. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, з підстав, викладених у відзиві, вказав що представником позивача не зазначено, який насправді договір уклали позивач та відповідач та наслідки якого договору необхідно застосовувати у такому випадку. У задоволенні позовних вимог просив відмовити повністю. Треті особи чи їх представники до суду не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується зворотними повідомленнями, заяв з процесуальних питань до суду не подавали. Суд вирішив розглядати справу у їх відсутність, проти чого не заперечували представники сторін у справі. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, суд дійшов до наступного висновку. Як встановлено в судовому засіданні, 26 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Холод Т.А. і зареєстрований у реєстрі за №1076, за змістом якого [PERSON] позичив та передав [PERSON] грошову суму в розмірі 751 660 грн. (а.с.24-25). Пунктом 1.2 договору позики сторони визначили, що сума 751 660 грн. була передана позикодавцем позичальнику до підписання договору. Строк повернення остаточної суми позики 26.02.2016 року (пункт 3.3 договору). Крім того, між сторонами були укладені три договори від 26 лютого 2016 року, від 26 серпня 2016 року та від 29 березня 2017 року про внесення змін та доповнень до договору позики від 26 серпня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Холод Т.А., за змістом яких сторони погоджували суму заборгованості за договором позики від 26 серпня 2015 року на день підписання кожного із договорів про внесення змін та доповнень, а також сторони домовились збільшити розмір позики шляхом надання [PERSON] 26 лютого 2016 року [PERSON] 133 380 грн. додаткової позики, а загальна сума боргу складає 1 007 760 грн., що еквівалентно 35 360 доларів США. 26 серпня 2016 року [PERSON] передав [PERSON] 1 043 042 грн. позики, що еквівалентно 40 040 доларів США, а остаточний розрахунок за цим договором позики має бути здійснено не пізніше 26 лютого 2017 року. 29 березня 2017 року сторони домовились викласти договір позики у такій редакції: позикодавець передає позичальнику грошову суму 1 211 464,80 грн., що еквівалентно 44 720 доларам США і загальна сума гривневого еквівалента 44 720 доларів США має бути повернута до 26 серпня 2017 року (а.с.29-31). Звертаючись із позовом до суду, позивач зазначає, що позивач крім суми позики в розмірі 751 660 грн. ніякої додаткової позики від позивача не отримував. Вказаний зміст договорів про внесення змін та доповнень обумовлювали стягненням процентів за користування кредитом, тому і виклали їх у вказаних правочинах. Крім того, вказані договори були укладені позивачем під впливом тяжких обставин. Крім того, позивач у позові зазначив, що насправді між сторонами був укладений кредитний договір в іноземній валюті. Враховуючи вказане, просив договори позики та договори про внесення доповнень та змін до нього, визнати удаваними. Як вбачається з долучених до матеріалів справи доказів, 24 лютого 2021 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання вказаних вище договорів недійсними. Під час розгляду справи, зокрема судом досліджувалось питання щодо розміру отриманої позики, встановлених відсотків за користування позикою, а також наявність /відсутність доказів щодо того, що позивачем такі договори були укладені під впливом важких для нього обставин. Постановою Київського апеляційного суду від 10 червня 2021 року рішення місцевого суду залишено без змін. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 154/3443/18. Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний "маскувати" волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що "за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином". У такій ситуації існують два правочини: один удаваний, а інший той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин за своєю формою прикриває реальний правочин. Ознакою удаваного правочину є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі для обох учасників. Для вчинення удаваного правочину необхідна спільна мета двох сторін приховати інший правочин, який бажають вчинити обидві сторони та настання відповідних результатів. Таким чином, обов`язковою ознакою удаваного правочину є фактичне встановлення між сторонами правочину інших правовідносин ніж ті, щодо яких його було оформлено. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Таким чином, оскільки відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору позики та з`ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Для визнання договору позики удаваним слід установити, що обидві сторони договору діяли свідомо, приховуючи, що між ними укладено інший договір, а їх дії були направлені на приховання справжньої волі, досягнення інших правових наслідків та отримання якоїсь особистої користі. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. У позовній заяві та в судовому засіданні представник позивача вказав, що сторони насправді уклали кредитний договір, а не договір позики. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, метою договору позики як і кредитного договору є отримання однією особою від іншої коштів для певних (власних) потреб та наявність обов`язку у такої особи повернути кошти у порядку та строки визначені договором чи то позики, чи то кредитного договору. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір,

Outcome: dismissed