Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-06 00:00:00

28.12.2021 р. [PERSON] звернувся до суду із позовом до Територіального управління ДБР та Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у середині 2019 року він отримав постанову слідчого ТУ ДБР розташованого ум. Мелітополь від 27.06.2019 року про закриття кримінального провадження № 42019080000000059 від 07.05.2019 року. Не погодившись з цією постановою, [PERSON] оскаржив її до слідчого судді. 16.08.2019 року ухвалою слідчого судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області постанову слідчого Коротаєва Ю.В. від 27.06.2019 року про закриття кримінального провадження № 42019080000000059 від 07.05.2019 року скасовано. На думку позивача внаслідок прийняття слідчим неправомірної постанови від 27.06.2019 року йому завдано матеріальних збитків, понесених ним для оплати юридичних послуг за підготовку та подання скарги у розмірі 1200,00 грн., також йому завдано моральної шкоди, яка полягає у перенесених душевних і моральних стражданнях, нервових стресах через необхідність витрачання додаткових зусиль по відновленню його порушеного права, яку він оцінює в 2000.00 грн., а також понесені судові витрати на правничу допомогу у цій справі у розмірі 1407,04 грн. На підставі зазначеного, позивач просить стягнути з Державної казначейської служби України на його користь за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання цієї суми 1200,00 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, 2000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, 1407,04 грн. судових витрат. Ухвалою суду від 04.01.2022 року відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, встановлено відповідачам п`ятнадцятиденний строк для надання відзиву на позов з дня вручення даної ухвали. 31.01.2022 року до суду надійшов відзив Державної казначейської служби України на позов [PERSON] , у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з посиланням на те, що позивач не довів доказами факту порушення його прав у кримінальному провадженні, заподіяння матеріальної та моральної шкоди, безпідставно заявлено вимогу про відшкодування коштів на правничу допомогу, оскільки вона надана особою, яка не є адвокатом. 03.02.2022 року надійшов відзив ТУ ДБР у м. Мелітополь на позов, за змістом якого вимоги [PERSON] відповідач вважає безпідставними та необґрунтованими, просить відмовити в задоволенні позову. 31.01.2022 року, 21.02.2022 року судом отримані та долучені до матеріалів справи письмові пояснення позивача. Відповідно до ч. 5\~ст.279 ЦПК України,\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Від сторін клопотання про проведення розгляду справи з їх викликом в судове засідання, в розумінні положень ст.279 ЦПК України, не надходило, тому суд провів розгляд справи за наявними у ній матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 1172 ЦК України визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. За приписами ч.ч. 6, 7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Відповідно до ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Проте закон, який би регулював порядок і умови компенсації шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення відсутній. Загальними підставами для відшкодування матеріальної шкоди є сукупність обставин, а саме: наявність шкоди, протиправність дій (бездіяльності) особи, наявність причино-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою (протиправною бездіяльністю) особи, а також наявність вини за виключенням, яке міститься у ч. 2 ст. 1167 ЦК України. За положеннями ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійснення нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Зі змісту ст. 1174 ЦК України випливає, що суб`єктом завдання шкоди за цією статтею є тільки посадова або службова особа органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, як юридичний факт, є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків. З матеріалів\~справи вбачається,\~що в\~провадженні ТУ ДБР у м. Мелітополь перебуває кримінальне\~провадження № 42019080000000059 від 07.05.2019 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 282, ч. 1 ст. 366 КК України. 27.06.2019 р. слідчим Першого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР розташованого ум. Мелітополь Коротаєвою Ю.В. прийнято постанову про закриття кримінального провадження № 42019080000000059 від 07.05.2019 року у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення. За текстом позову, [PERSON] обґрунтовує протиправну постанову слідчого Коротаєвої Ю.В., внаслідок прийняття якої йому завдано матеріальну та моральну шкоду, з посиланням на ухвалу слідчого судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16.08.2019 р. № 320/6132/19 провадження № 1-кс/320/4125/19, якою постанова слідчого була скасована. Копія ухвали долучена до позову. Зі змісту цієї ухвали вбачається, що слідчим суддею розглядалась скарга [PERSON] на постанову від 27.06.2019 року слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР розташованого ум. Мелітополь про закриття кримінального провадження № 42019080000000059 від 07.05.2019 року, саме цю постанову ухвалою слідчого судді було скасовано. Відтак, судовим рішенням, яке набрало законної сили, та яке позивач визначив підставою позову, не встановлено протиправну дію слідчого Коротаєвої Ю.В., що полягала у прийнятті процесуального рішення постанови про закриття кримінального провадження. Суд наголошує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відтак, як на час подання позову, так і протягом розгляду справи в суді позивач не надав належних доказів на підтвердження факту протиправної діяльності слідчого Коротаєвої Ю.В., яку [PERSON] вбачає у прийнятті останнім процесуального рішення постанови про закриття кримінального провадження, а понесені ним витрати на оскарження цієї постанови у розумінні ст. 22 ЦК України не є реальними збитками, які виникли внаслідок прийняття слідчим постанови від 27.06.2019 р., тому передбачених законом підстав для їх стягнення, як матеріальної шкоди, суд не вбачає. Щодо задоволення вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04.07.2018 по справі № 614/2328/17 обов`язковим доказом для визначення наявності факту завдання позивачу моральної шкоди має бути судовий документ про визнання протиправності дій органу, яким її завдано. Реалізація особою свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав такої особи. Позивачем не було надано жодного судового документу, яким визначено протиправність дій посадових осіб органу досудового розслідування в межах заявленого позову. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19). Позивач не довів належними та допустимими доказами, що неправомірними діями чи бездіяльністю відповідачів йому завдана матеріальна та моральна шкода, наявність причинного зв`язку між шкодою і діями/бездіяльністю посадових осіб прокуратури Запорізької області та вини відповідачів в заподіянні моральної шкоди, не зазначив з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, що на підставі статті 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. При вирішенні позову про стягнення на користь позивача понесених витрат на правничу допомогу, суд встановив наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать і витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, що судом не встановлено підстав для задоволення позову, судові витрати, понесені [PERSON] на правничу допомогу, покладаються на нього.

Outcome: dismissed