Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-25 00:00:00

09.12.2021 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання договорів недійсними та стягнення коштів, у якому просить визнати недійсними укладені між сторонами справи договір фінансового лізингу №К2Н0А100000442 від 20.08.2019 року та договір №б/н купівлі-продажу предмету лізингу від 16.06.2021 року, стягнути з відповідача на користь позивача сплачені за договором фінансового лізингу грошові кошти в розмірі 280668,62 грн. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 20 серпня 2019 року між відповідачем, як лізингодавцем, та позивачем, як лізингоодержувачем, укладено договір фінансового лізингу №К2Н0А100000442 від 20.08.2019р. Відповідно до п. 2.2. ст. 2 Договору лізингодавець на умовах фінансового лізингу передає у платне володіння та користування предмет лізингу, а лізингоодержувач зобов`язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та платежі з відшкодування витрат лізингодавця пов`язаних з виконанням договору, на умовах цього договору. По закінченню строку лізингу, до лізингоодержувача переходить право власності на предмет лізингу згідно з умовами договору. Предметом лізингу за Договором фінансового лізингу згідно Додатку №1 до договору фінансового лізингу №К2Н0А100000442 від 20.08.2019р. виступав транспортний засіб Suzuki SX 4, 2009 року випуску, номер кузова [NUMBER] вартістю 211235,00 грн. Відповідно до додатку №2 до Договору фінансового лізингу №К2Н0А100000442 від 20.08.2019р., загальна сума лізингових платежів становить 335451,55 грн. Відповідно до п. 14.2 договору фінансового лізингу, строк фінансового лізингу становить 60 місяців. Відповідно до п. 11.2 ст. 11 Договору фінансового лізингу, право власності на предмет лізингу переходить від лізингодавця до лізингоодержувача в момент підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печаткою лізингодавця Акту звірки взаєморозрахунків та переходу права власності, але не раніше ніж через один рік, починаючи з дати підписання сторонами Акту. У зв`язку з виконанням лізингоодержувачем своїх зобов`язань за договором фінансового лізингу в повному обсязі, 16 червня 2021 року між позивачем, як покупцем, та відповідачем, як продавцем, на виконання договору фінансового лізингу №К2Н0А100000442 від 20.08.2019 року укладено договір №б/н купівлі-продажу предмету лізингу, відповідно до п. 1.1. якого, у зв`язку з повним розрахунком між покупцем і продавцем за предмет лізингу до дати укладення цього договору шляхом виплати покупцем усієї вартості предмету лізингу за договором лізингу, продавець зобов`язується передати у власність покупцю товар, що вказаний в Таблиці 1 (Автомобіль Suzuki SX 4, VIN номер [NUMBER] , рік випуску 2009), а покупець зобов`язується прийняти товар на умовах, визначених цим договором. 16 червня 2021 року сторонами підписано Акт звірки взаєморозрахунків та переходу права власності та Акт приймання-передачі транспортного засобу. Позивач після дострокового погашення заборгованості, протягом 10-денного строку звернувся до Територіального сервісного центру з метою зняття автомобіля з реєстрації, проте під час огляду автомобіля експерт встановив, що частина номерної деталі закріплена способом, що не відповідає заводу виробнику та за результатами проведення в подальшому експертизи згідно Висновку експертного дослідження №10/103/9Д, здійсненого судовим експертом Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Сологуб Р.Б. 01.09.2021 року встановлено, що первинний ідентифікаційний номер кузова транспортного засобу Suzuki SX 4, 2009 року випуску, номер кузова [NUMBER] піддавався змінам шляхом видалення частини номерної деталі з первинними маркувальними позначеннями номера кузова з подальшим вварюванням на його місце металевої пластини за загальними розмірами 15х35 см. з маркувальними позначеннями ідентифікаційного номера кузова [NUMBER] , з іншого автомобіля такої ж марки та моделі в кустарних умовах. Відтак, сторона позивача вважає, що з боку відповідача має місце порушення прав споживача, оскільки йому було передано в користування та пізніше продано товар неналежної якості - фальсифікований товар. Статтею 526 ЦК України встановлена презумпція належного виконання зобов`язання, відповідно до якої зобов`язання вважається виконаним належним чином, поки сторона не доведе протилежного. Згідно зі ст. 806 ЦК У країни, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лзингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», об`єктом фінансового лізингу може бути майно, визначене індивідуальними ознаками, що відповідає критеріям основних засобів відповідно до законодавства, не заборонене законом до вільного обігу на ринку і щодо передачі якого в лізинг законом не встановлено обмежень. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 14 Закону України «Про фінансовий лізинг», договір фінансового лізингу повинен містити найменування та опис об`єкта фінансового лізингу із зазначенням індивідуальних ознак, що дають змогу його чітко ідентифікувати. Вказане положення Закону також узгоджується з відповідними положеннями ЦК України. Відповідно до п. 1 частини 2 статті 20 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець зобов`язаний у передбачені договором фінансового лізингу строки передати лізингоодержувачу об`єкт фінансового лізингу у стані, що відповідає призначенню такого об`єкта та умовам договору фінансового лізингу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 673 ЦК України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу; продавець повинен передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується. Відповідно до ч. 1 ст. 675 ЦК України товар, який продавець передає або зобов`язується передати покупцеві, має відповідати вимогам щодо його якості в момент його передання покупцеві, якщо інший момент визначення відповідності товару цим вимогам не встановлено договором купівлі-продажу. Разом з тим укладені між позивачем та відповідачем Договір фінансового лізингу №К2Н0А100000442 від 20.082019 року та Договір №б/н купівлі-продажу предмету лізингу від 16.06.2021 року вказаним вимогам не відповідають, відтак є недійсними. Відповідно до ст. 678 ЦК України покупець, якому переданий товар неналежної якості, має право, незалежно від можливості використання товару за призначенням, вимагати від покупця за своїм вибором: пропорційного зменшення ціни, безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк, відшкодування витрат на усунення недоліків товару. У разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків усунення яких пов`язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з`явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором: відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми, вимагати заміни товару. Відповідно до вищезазначеного Висновку експертного дослідження №10/103/9Д, сторона позивача вважає, що позивачу як лізингоодержувачу, а пізніше як покупці за спірними договорами передано в користування, а пізніше реалізовано товар неналежної якості (фальсифікований товар), який неможливо ідентифікувати як транспортний засіб, який містить дефект, що унеможливлює використання товару за його призначенням. Оскільки в позивача відсутні спеціальні знання, вказані обставини щодо виявлених в подальшому дефектів предмету лізингу, не могли бути встановлені ним самостійно як під час укладення договору фінансового лізингу №К2Н0А100000442 від 20.08.2019 року так і під час укладення відповідного договору купівлі-продажу предмету лізингу від 16.06.2021 року. В пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідків, передбаченими законом. Відповідно до ч. 2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч. 4 cт. 9 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець у своїй діяльності повинен дотримуватися законодавства про захист прав споживачів фінансових послуг. Відповідно до статті 6 Закону України «Про захист прав споживачів» гарантується право споживача на належну якість продукції шляхом зобов`язання виконавця передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Згідно ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Статтею 37 Закону України «Про дорожній рух» констатована заборона експлуатації незареєстрованих (не перереєстрованих) транспортних засобів, ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах, знищені чи підроблені. Закон України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання правочинів за участю споживачів недійсними. У зв`язку з порушенням прав споживачів, до яких зокрема віднесено обставину реалізації продукції, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою (п. 6 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів»). Таким чином, сторона позивача вважає, що передавши позивачу товар неналежної якості (сфальсифікований товар) відповідач всупереч закону не виконав умов договорів фінансового лізингу та купівлі-продажу предмета лізингу чим порушив права позивача, як споживача, а тому існують обставини для визнання договорів лізингу та купівлі-продажу предмета лізингу недійсними відповідно до вимог Закону України «Про захист споживачів». Правові наслідки недійсності правочину передбачені ст. 216 ЦК України. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину ( ч. 1 ст. 216 ЦК У країни). На виконання умов договору про фінансовий лізинг позивачем на рахунок відповідача сплачено кошти у розмірі 280668,62 грн., що підтверджується копіями чеків. Оскільки неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань позивачу завдано майнової шкоди, позивач просить суд застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути на його користь суму сплачених ним на виконання умов вищезазначених договорів коштів. Ухвалою суду від 14.12.2021 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач 14.01.2022 року отримав копію ухвали суду про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та доданими до неї матеріалами, однак у встановлений судом строк не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач не викладав жодних заперечень проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 20.08.2019 року між відповідачем, як лізингодавцем, та позивачем, як лізингоодержувачем, був укладений договір фінансового лізингу №К2Н0А100000442. За змістом додатку №1 до Договору фінансового лізингу №К2Н0А100000442 від 20.08.2019 року, предметом лізингу став автомобіль марки Suzuki SX 4, 2009 року випуску, номер кузова (шассі) [NUMBER] , вартістю 211235,00 грн. 16.06.2021 року між відповідачем, як продавцем, та позивачем, як покупцем, укладений договір №б/н купівлі-продажу предмету лізингу за яким, у зв`язку з повним розрахунком між покупцем та продавцем за предмет лізингу до дати укладання цього договору шляхом виплати покупцем усієї вартості предмету лізингу за договором лізингу, продавець зобов`язується передати у власність покупцю товар, що вказаний в Таблиці 1, а покупець зобов`язається прийняти товар на умовах, визначених цим договором. Продавець підтверджує, що товар на момент укладання даного договору належить йому на праві власності, товар не новий та був у використанні, що у відношенні його, на момент укладення даного договору, немає прав третіх осіб, товар не перебуває в заставі, під арештом, на нього немає яких-небудь інших існуючих зобов`язань та обтяжень. Покупець розуміє, що продавець не є виробником товару, тому всі претензії щодо якості (в тому числі, прихованих недоліків) та комплектності товару покупець може пред`являти виключно виробнику товару. Покупець стверджує, що до підписання даного договору він оглянув товар, претензій та зауважень до товару не має. Таблиця 1: автомобіль Suzuki SX 4 (VIN номер [NUMBER] , рік випуску 2009). Загальна вартість товару становить 211235,00 грн. За змістом Акту звірки взаєморозрахунків та переходу права власності по фінансовому лізингу №К2Н0А!00000442 від 16.06.2021 року, лізингодавець та лізенгоодержувач уклали цей Акт звірки взаєморозрахунків та переходу права власності по фінансовому лізингу №К2Н0А!00000442 від 20.08.2019 про наступне: 1. Цим Актом сторони засвідчують, що всі зобов`язання сторін відповідно до договору № К2Н0А!00000442 було належним чином виконано, претензій стосовно договору та зобов`язань за ним сторони не мають. 2. Лізингоодержувач повністю сплатив лізингодавцю всі належні до сплати платежі за договором. 3. Предмет лізингу - автомобіль Suzuki SX 4 номер кузова [NUMBER] разом з відповідним документами передано у власність лізингоодержувачу. Згідно Акту приймання-передачі транспортного засобу №К2Н0А!00000442 від 16.06.2021 року, представник АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] склали цей акт про те, що здійснено приймання-передачу транспортного засобу марки (моделі) Suzuki SX 4 № [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію (технічний паспорт) [NUMBER] , видане ТСЦ 3246. Відповідно до висновку експертного дослідження №10/103/9Д від 01.09.2021 року, первинний ідентифікаційний номер кузова наданого на дослідження автомобіля Suzuki SX 4 номерний знак [NUMBER] піддавався змінам шляхом видалення частини номерної деталі з первинними маркувальними позначеннями номера кузова з подальшим вварюванням на його місце металевої пластини з загальними розмірами 15Х35 см. з маркувальними позначеннями ідентифікаційного номера кузова [NUMBER] , з іншого автомобіля такої ж марки та моделі в кустарних умовах. Згідно повідомлення Шевченківського управління поліції ГУНП у м. Києві від 06.07.2022 року, 02.09.2021 року внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12021105100003096 за ознаками вчинення кримінального проступку, передбаченого ст. 290 КК України на підставі висновка експертного дослідження від 01.09.2021 №10/103/9Д, а саме зміна ідентифікаційного номера кузова. Відповідно до акту передачі-приймання транспортного засобу на зберігання від 01.09.2021, транспортний засіб марки Suzuki SX 4, д.н.з. [NUMBER] та два ключа, поміщено на зберігання за адресою: [ADDRESS] . В подальшому у телефонній розмові дізнавачу повідомлено, що вищезазначений транспортний засіб було переміщено у зв`язку з воєнними діями на штраф-майданчик за адресою: [ADDRESS] . На підтвердження здійснених позивачем на користь відповідача лізингових платежів, сторона позивача надала суду копії банківських квитанцій про проведені оплати за період 2019-2021 роки. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства. Згідно зі статтями 4, 10, 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст.ст. 626, 627, 628, 638 ЦК України). Статтею ст. 806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у володіння та користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Згідно ст. 807 ЦК України, предметом договору лізингу може бути майно, визначене індивідуальними ознаками, яке відповідає критеріям основних засобів відповідно до законодавства. Не можуть бути предметом договору лізингу земельні ділянки та інші природні об`єкти, а також інші речі, встановлені законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - вид правових відносин, за якими лізингодавець зобов`язується відповідно до договору фінансового лізингу на строк та за плату, визначені таким договором, передати лізингоодержувачу у володіння та користування як об`єкт фінансового лізингу майно, що належить лізингодавцю на праві власності та набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем, або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, а також які передбачають при цьому додержання принаймні однієї з ознак (умов) фінансового лізингу, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 5 цього Закону. Статтею 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що об`єктом фінансового лізингу може бути майно, визначене індивідуальними ознаками, що відповідає критеріям основних засобів відповідно до законодавства, не заборонене законом до вільного обігу на ринку і щодо передачі якого в лізинг законом не встановлено обмежень. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом. Відповідність товару вимогам законодавства підтверджується способом та в порядку, встановленими законом та іншими нормативно-правовими актами (ст.ст. 655, 656, 674 ЦК України). Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Згідно ст. 178 ЦК України, об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи. Види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту), мають бути прямо встановлені у законі. Види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), встановлюються законом. Пунктами 7, 15 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. №1388 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 р. № 1371) визначено, що експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) в уповноважених органах МВС та без номерних знаків, що відповідають вимогам, установленим МВС, а також ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах або знищені чи підроблені, забороняється. Державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортних засобів, крім випадків вибракування їх у цілому, без ідентифікаційного номера або із знищеними, пошкодженими (один чи кілька символів номера візуально не визначаються) чи підробленими (змінено один або кілька символів номера, замінено панель (табличку) або частину панелі (таблички) з номером) ідентифікаційними номерами складових частин (кузова, шасі, рами) не допускається. Частиною 1 ст. 37 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що забороняється експлуатація незареєстрованих (неперереєстрованих) транспортних засобів, ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах, знищені чи підроблені, без номерного знака або з номерним знаком, що не належить цьому засобу чи не відповідає встановленим вимогам, або з номерними знаками, які закріплені у не встановлених для цього місцях, закриті іншими предметами чи забруднені, що не дозволяє чітко визначити символи номерного знака з відстані 20 метрів, перевернуті чи не освітлені, а також транспортних засобів, що підлягають обов`язковому технічному контролю, але не пройшли його, та у випадках, передбачених законодавством, без чинного на території України поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"). З урахуванням наявності у позивача, який придбав автомобіль в процедурі фінансового лізингу, права на захист «законних очікувань» щодо проведення його державної реєстрації, оформлення та видачі реєстраційних документів на автомобіль, і вільної експлуатації, встановленого факту порушення прав позивача при отриманні в лізинг та оформленні договірних відносин купівлі-продажу автомобіля зі зміненим номерним позначенням кузова, наявні підстави для визнання договорів фінансового лізингу та договору купівлі-продажу предмету лізингу недійсними, адже такий автомобіль в силу наведених вимог чинного законодавства не міг бути предметом спірних договорів, що вказує на наявність підстав, передбачених ч. 1 ст. 203 ЦК України. Транспортний засіб, який став предметом договорів фінансового лізингу та купівлі-продажу, ураховуючи вище наведені положення чинного законодавства України, є таким, що відноситься до речей, які вилучені з цивільного обороту через підроблення ідентифікаційного номеру його складової частини, в той же час слід відмітити, що зміна ідентифікаційного номеру кузова позбавляє можливості ідентифікувати транспортний засіб, як власність особи. Статтю 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вирішуючи спір по суті суд врахував, що Главу 58 ЦК України було доповнено ст. 809-1 згідно із Законом № 1201-IX від 04.02.2021 року, який набрав чинності 13.06.2021 року, тобто як на час укладення спірного договору фінансового лізингу у 2019 році, так і на час здійснення позивачем останніх виплат по лізинговим платежам (08.06.2021 року згідно наявних у справі банківських квитанцій), такі умови щодо лізингових платежів у нормах ЦК України не містилися. Отже, за висновком суду про визнання правочинів недійсними є підстави для застосування наслідків, передбачених частиною першої статті 216 ЦК України, із зобов`язанням кожної зі сторін повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання таких правочинів. Тобто, у разі застосування реституції за недійсним договором лізингу та договором купівлі-продажу, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору. Лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався. Таким чином, є усі правові підстави для повернення відповідачем на користь позивача отриманих платежів, поряд із цим за встановлених у цій справі обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для покладення на позивача обов`язку повернути відповідачу лізинговий автомобіль, оскільки із матеріалів справи вбачається, що автомобіль вилучений в межах розслідування кримінального провадження, тож є доказом у кримінальному провадженні та знаходиться на штраф-майданчику, тобто позивач у своєму розпорядженні автомобіля не має і за наведених обставин не має будь-якої законної можливості повернути автомобіль відповідачу. Вирішуючи питання про розмір коштів, які мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача, суд виходить з наступного. Вивчивши подані стороною позивача копії банківських квитанцій судом встановлено, що вони повторюються, так: - копія квитанція від 20.08.2019 року на суму 57200,00 грн. наявна в матеріалах справи у двох примірниках; - копія квитанції від 27.09.2019 року за №Р24АР24А672947656А14653 на суму 6000,00 грн. наявна в матеріалах справи у двох примірниках; - копія квитанції від 28.10.2019 року за №Р24АР24А687404854А26900 на суму 5000,00 грн. наявна в матеріалах справи у двох примірниках; - копія квитанції від 28(29).11.2019 року за №Р24АР24А701318778А51024 на суму 5000,00 грн. наявна в матеріалах справи у двох примірниках; - копія квитанції від 28.12.2019 року за №Р24АР24А713337166А69564 на суму 5000,00 грн. наявна в матеріалах справи у двох примірниках; - копія квитанції від 27.01.2020 року за №Р24АР24А723890379А09921 на суму 5000,00 грн. наявна в матеріалах справи у двох примірниках; - копія квитанції від 25.02.2020 року за №Р24АР24А735244301А84665 на суму 5000,00 грн. наявна в матеріалах справи у двох примірниках; - копія квитанції від 24.03.2020 року за №Р24АР24А746171860А56712 на суму 5000,00 грн. наявна в матеріалах справи у двох примірниках; - копія квитанції від 24.08.2020 року за №Р24АР24А549689432С36770 на суму 5000,00 грн. наявна в матеріалах справи у двох примірниках; - копія квитанції від 24.09.2020 року за №Р24АР24А812524922А10597 на суму 5000,00 грн. наявна в матеріалах справи у двох примірниках; - копія квитанції від 24.10.2020 року за №Р24АР24А685638963С00489 на суму 5000,00 грн. наявна в матеріалах справи у двох примірниках; - копія квитанції від 24.11.2020 року за №Р24АР24А758046775С92784 на суму 5000,00 грн. наявна в матеріалах справи у двох примірниках; - копія квитанції від 24.12.2020 року за №Р24АР24А838019667С91769 на суму 5000,00 грн. наявна в матеріалах справи у двох примірниках; - копія квитанції від 26.01.2021 року за №Р24АР24А914927617С42475 на суму 5000,00 грн. наявна в матеріалах справи у двох примірниках; - копія квитанції від 24.02.2021 року за №Р24АР24А989965342С11954 на суму 5000,00 грн. наявна в матеріалах справи у двох примірниках; - копія квитанції від 26.03.2021 року за №Р24АР24А1071974379С1865 на суму 5000,00 грн. наявна в матеріалах справи у двох примірниках; - копія квитанції від 25.04.2021 року за №Р24АР24А1150182085С6605 на суму 5000,00 грн. наявна в матеріалах справи у двох примірниках; - копія квитанції від 02.05.2021 року за №Р24АР24А1167269685С9935 на суму 14000,00 грн. наявна в матеріалах справи у двох примірниках; - копія квитанції від 24.05.2021 року за №Р24АР24А1226186586С1032 на суму 5000,00 грн. наявна в матеріалах справи у двох примірниках; - копія квитанції від 08.06.2021 року за №Р24АР24А1265969483С8106 на суму 10000,00 грн. наявна в матеріалах справи у двох примірниках. Всього за наданими банківськими квитанціями не враховуючи їх дублювання, розмір коштів склав 167200,00 грн. Поряд із цим, відповідно до положень п. 6.4.5. укладеного між сторонами договору фінансового лізингу, лізингоодержувач має право на дострокове погашення заборгованості шляхом перерахування суми, достатньої для погашення усієї простроченої та поточної заборгованості (черговість погашення якої визначена в п. 4.7.), а також вартості предмету лізингу, яка залишилась не виплаченою на дату дострокового погашення. При цьому, термін користування лізингоодержувачем предмета лізингу на дату дострокового погашення заборгованості не може бути меншим ніж один рік, починаючи з дати підписання сторонами акту приймання-передачі. Зі змісту Акту звірки взаєморозрахунків та переходу права власності по фінансовому лізингу від 16.06.2021 року вбачається, що сторони засвідчили той факт, що всі зобов`язання сторін відповідно до договору №К2Н0А!00000442 було належним чином виконано, претензій стосовно договору та зобов`язань за ним сторони не мають. Лізингоодержувач повністю сплатив всі належні до сплати платежі за договором. За наведених обставин, суд при вирішенні питання про розмір суми, яка підлягає поверненню відповідачем на користь позивача, виходить із вартості предмету лізингу в сумі 211235,00 грн., а також розміру платежів за користування предметом лізингу згідно додатку №2 до договору фінансового лізингу №К2Н0А!00000442 від 20.08.2019 року за період з серпня 2019 року по червень 2021 року, що згідно вказаного графіку платежів загалом становить 66710,02 грн. Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума в розмірі 277945,02 грн. (211234,00 грн. вартість предмету лізингу + 66710,02 грн. сума за користування предметом лізингу по час укладання договору купівлі-продажу предмету лізингу у червні 2021 року). Вимоги позивача на суму 280668,62 грн. належними доказами не підтверджено, тому в цій частині позов підлягає до часткового задоволення в розмірі 277945,02 грн. Вирішуючи спір в частині стягнення з відповідача на користь позивача не лише вартості предмету лізингу, а й вартості користування ним, тобто стягуючи сплачені позивачем лізингові платежі зі всіма їх складовими, суд враховує правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09.03.2021 року у справі №468/176/18-ц. Так, у зазначеній постанові Верховний Суд вказав: «Отже, оспорюваний договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені. Відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався. Правовідносини, які виникли між сторонами у справі на підставі нікчемного договору фінансового лізингу, мають певні особливості, а саме: з моменту виникнення між сторонами у справі описаних правовідносин - позивач користувався предметом лізингу, який належить на праві власності ТОВ «Автокредит Плюс». В оцінці доводів касаційної скарги про те, що не підлягають стягненню із товариства на користь позивача грошові кошти, сплачені ним за користування предметом лізингу у період з 29 квітня 2014 року до 29 листопада 2016 року, Верховний Суд врахував, що укладений договір лізингу є нікчемним в усій сукупності його умов та додатків до нього. Відповідно, жодні положення зазначеного нікчемного договору не можуть бути застосовані судом для обрахунку, у тому числі і умови про оплату за користування предметом лізингу. Верховний Суд у таких висновках виходить з того, що визначена у договорі плата за користування предметом лізингу відповідно до додатку №2 до договору, а також зазначені в абзаці другому частини першої статті 216 ЦК України суми відшкодування вартості за користування майном (у справі, яка переглядається, - автомобілем) не є тотожними правовими категоріями, а тому друга категорія не може бути обрахована із застосуванням умов нікчемного правочину. Правилами абзацу другого частини першої статті 216 ЦК України визначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, ТОВ «Автокредит Плюс» не посилається, не обґрунтовує та не доводить розмір відшкодування вартості користування спірним майном за цінами, які існували за користування таким майном на момент розгляду і вирішення справи судом. Так, під час розгляду справи судами не встановлено, що об`єкт лізингу, що підлягає поверненню за правилами двосторонньої реституції, є пошкодженим або несправним, а так само не доведено обсягу відшкодування, визначеного за правилом абзацу 2 частини першої статті 216 ЦК України. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 750/11600/16-ц (провадження №61-34771св18), підстав відступити від зазначеного висновку не встановлено. Верховний Суд врахував, що протягом усього часу виконання нікчемного правочину товариство отримувало від позивача лізингові платежі (до яких входить і плата за користування предметом лізингу), користувалося ними і розпоряджалося цими грошовими коштами, а відповідно повною мірою стосовно і цих грошових коштів у ТОВ «Автокредит Плюс» виникло зобов`язання зі збереження майна без достатньої правової підстави. Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про застосування до спірних правовідносин правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 288/383/15-ц (провадження № 61-6009св18). У справі, яка переглядається, суд першої інстанції застосував наслідки нікчемності договору фінансового лізингу (двосторонню реституцію) шляхом повернення лізингоодержувачу сплаченої ним суми та зобов`язання останнього повернути лізингодавцю об`єкт лізингу. Разом з тим, у цій справі судами не встановлювались обставини і не перевірялись підстави щодо покладення на лізингоодержувача обов`язку зі сплати лізингодавцеві коштів за користування предметом лізингу, такі позовні вимоги ТОВ «Автокредит Плюс» не заявлялись і такими підставами зустрічний позов не обґрунтовувався. Визначаючи розмір відшкодування вартості майна, яким користувався лізингоодержувач та який підлягає поверненню ТОВ «Автокредит Плюс», товариство мало довести розмір такого відшкодування». Ураховуючи встановлені судом обставини, з огляду на прийняте судом рішення про необхідність визнання спірних договорів недійсними та беручі до уваги висновки Верховного Суду з аналогічної категорії справ, відсутні підстави для зменшення суми стягнення на суму складової лізингових платежів, що полягає у платі за користування предметом лізингу, оскільки таких положень ЦК України не містить, а відповідач під час розгляду справи не посилався, не обґрунтовував та не доводив розміру відшкодування вартості користування майном за цінами, які існували за користування таким майном на момент розгляду і вирішення справи судом. Приймаючи рішення у справі суд спирався на правові висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного суду від 20.11.2019 року у справі №303/5025/16-ц, від 14.07.2021 року у справі №405/5098/19, від 20.11.2019 року №344/1757/18-ц та від 09.03.2021 року у справі №468/176/18-ц. Ураховуючи положення ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача в дохід держави підлягає судовий збір за двома задоволеними вимогами не майнового характеру в сумі 1816 грн. (908,00 х 2) та пропорційно до задоволеної частини вимог матеріального характеру, що становить 99% та дорівнює 2778,62 грн., а всього 4594, 62 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial