Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - АТ «Райфайзен Банк Аваль», ПАТ «Кристалбанк», [PERSON] про стягнення боргу за договором про надання послуг поручителя. Позовна заява обґрунтована тим, що 04.02.2008 року [PERSON] та [PERSON] уклали між собою Договір надання послуг поручителя, відповідно до якого [PERSON] зобов`язалась виступити поручителем за зобов`язаннями [PERSON] перед ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», які виникли або виникнуть відповідно до умов Кредитного договору від 04.02.2008 р. № 010/14-10/51, з усіма додатковими угодами, які укладені або будуть укладені в його рамках, та відповідати у повному обсязі за виконання усіх зобов`язань Сторони-2 ( [PERSON] ) стосовно Кредитора - АТ «Райффайзен Банк Аваль» за Кредитним договором, в тому числі по сплаті боргу за кредитом, відсотків, неустойки, штрафу, пені, заподіяних збитків, тощо, встановлених Кредитним договором (надалі - Зобов`язання), для чого укласти із ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (надалі - Кредитор) відповідний договір поруки. Сторони Договору надання послуг домовились, що цей Договір укладено з моменту його підписання Сторонами, і строк його дії становить 15 років (п.14 Договору). Також 04 лютого 2008 року [PERSON] уклала із ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» Договір поруки № 010/14-10/51-36. З 04.02.2008 р. позивачка виконала свої зобов`язання за Договором надання послуг поручителя. В подальшому, оскільки вдповідач не виконувала зобов`язань за Кредитним договором, АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до Івано-Франківського міського суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, і рішенням суду від 10.07.2014 р. в цивільній справі № 0907/14764/2012 було ухвалено стягнути в солідарному порядку з [PERSON] , [INFO] , проживаючої по [ADDRESS] та [PERSON] [INFO]. на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за Кредитним договором від 04.02.2008 р. № 010/14-10/51 в сумі 3 014 420,21 грн. (три мільйони чотирнадцять тисяч чотириста двадцять гривень 21 коп.). Відповідно до п. 8 Договору надання послуг поручителя, сторони домовились, про те, що надання Стороною-1 ( [PERSON] ) послуг поручителя Стороні-2 ( [PERSON] ) є платним. Розмір оплати послуг Сторони -1 становить 5000,00 (п`ять тисяч) доларів США за кожен рік, починаючи з дати укладення цього Договору і до закінчення строку, на який його було укладено, але в будь-якому випадку до повного припинення Зобов`язань (повернення боргу, відсотків, неустойки) за Кредитним договором. Порядок внесення оплати встановлений в п. 9 цього Договору, згідно з яким, оплата, передбачена п. 8 цього Договору, має бути здійснена Стороною-2 в користь Сторони-1 в готівковій формі, щороку, не пізніше 01 травня, за кожен рік надання послуг Стороною-1 відповідно до умов цього Договору. На даний час на виконанні у Відділі примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) знаходиться виконавче провадження № 46147212 за виконавчим листом Івано-Франківського міського суду № 0907/14764/2012, виданим 25.11.2014 р. на підставі рішення суду від 10.07.2014 р. про стягнення [PERSON] [INFO]. (як поручителя за Договором поруки від 04.02.2008 р. № 010/14-10/51-36) заборгованості за Кредитним договором від 04.02.2008 р. № 010/14-10/51, тобто Відповідач Зобов`язань за Кредитним договором в повному обсязі не виконала. За весь час дії Договору надання послуг поручителя відповідач, в порушення умов Договору, за ці послуги не сплачувала. Таким чином, її борг за період з 2008 по 2021 роки, з урахуванням сума заборгованості 5000 дол. США за кожен рік, становить 65000,00 дол. США (13 років х 5000 дол. США), що, з урахуванням курсу НБУ станом на 25 травня 2021 р., становить 1782300,00 (один мільйон сімсот вісімдесят дві тисячі триста) гривень (65000х 27.42). Позивач, посилаючись на вимоги ст. 202, 207, 256, 553, 610 ЦК України, вважає, що належним способом захисту її прав є стягнення з Відповідача заборгованості за Договором про надання послуг поручителя, а тому просить стягнути з відповідача 65000,00 (шістдесят п`ять тисяч) доларів США, що еквівалентно 1 782 300,00 (один мільйон сімсот вісімдесят дві тисячі триста) гривень за курсом НБУ, встановленим на дату звернення до суду із позовом. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03.12.2021 р. відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Відповідачка скористалася правом відзиву на позовну заяву, за змістом якого позовні вимоги визнала в повному обсязі, та просить суд задовольнити позов у підготовчому судовому засіданні (а.с. 45, 47). Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. За змістом ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За результатами проведеного підготовчого судового засідання, в суду виникли обґрунтовані сумніви щодо законності боргових правовідносин про виникнення яких заявляють сторони в справі, та щодо достовірності визнання сторонами обставин справи, що стало наслідком відмови судом у прийнятті визнання відповідачем позову і продовження судового розгляду. З урахуванням того, що предметом спору по даній справі є борг в сумі 65 000 доларів США, який виник відповідно до Договору про надання послуг поручителя за зобов`язанням [PERSON] перед [PERSON] , які в свою чергу виникли відповідно до умов кредитного договору від 04.02.2008 р. №010/14-10/51, який укладений між ВАТ «Райфайзен Банк Аваль» та [PERSON] , судом було прийнято рішення залучити до участі у справі в якості третьої особи - кредитора за значеним кредитним договором, так як рішення у справі може вплинути на його права та обов`язки. Так, ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23.12.2021 р. до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору АТ «Райфайзен Банк Аваль» (а.с. 54, 55). Третя особа АТ «Райфайзен Банк Аваль» надала до суду відзив (письмові пояснення), на обґрунтування якого зазначила, що відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в редакції що діяла з 14.01.2006, фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності. З позиції третьої особи, позивачка в справі не мала права на отримання плати за надання послуг поручителя, оскільки не є фінансовою установою, що свідчить про нікчемність правочину укладеного між сторонами. Також позивачем договір поруки не виконано. Окрім того ставиться під сумнів реальність часу укладення договору поруки. Водночас АТ «Райфайзен Банк Аваль» інформує суд, що ним 24.05.2017 укладено договір факторингу з ПАТ «Кристалбанк» за яким було відступлено права вимоги за вказаним кредитним договором (а.с. 68-70). Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15.02.2022 р. до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору ПАТ «Кристалбанк» (код ЄДРПОУ 39544699) (а.с. 92-93). Представник позивача адвокат Широких Ю.В. 11.05.2022 р. подала до суду клопотання про долучення до матеріалів справи ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07.06.2019 р. про заміну ПАТ «Кристалбанк» на його правонаступника [PERSON] , яка набула права вимоги за кредитним договором від 04.02.2008 р. №010/14-10/51. Згідно ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07.06.2019 р. стягувача ПАТ «Кристалбанк» замінено на його правонаступника [PERSON] (код платника податків [NUMBER] ), яка набула права вимоги за кредитним договором від 04.02.2008 р. №010/14-10/51. Третя особа [PERSON] (код платника податків [NUMBER] ), яка є кінцевим набувачем права вимоги за кредитним договором від 04.02.2008 р. №010/14-10/51, подала до суду заяву в якій просила здійснювати розгляд справи без її участі, проти задоволення позову не заперечує (а.с.120). Таким чином, судом не встановлено в справі третіх осіб, на права або обов`язки яких могло б вплинути рішення суду в даній справі. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, суду додатково пояснила, що укладений між сторонами договір є договором про надання послуги, є непов`язаним з договором поруки, який укладений між іншими сторонами, а відтак не впливає на права третіх осіб. Щодо виконання поручителем боргового зобов`язання зазначила, що з пенсії поручителя здійснюється примусове стягнення боргу, сума стягнутих коштів по відношенні до боргу є незначна, і становить біля 10000 грн. Вважає, що послуги з поруки позивачкою надаються і повинні бути оплачені. Просила позов задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату час та місце судового засідання повідомлялася належним чином. Як зазначалося, відповідачка скористалася відзивом на позовну заяву, в якому визнала позов та просила його задовольнити в підготовчому судовому засіданні. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову та відмови відмови у позові в повному обсязі, виходячи з таких підстав. За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети (такий правовий висновок міститься в п. 7.3 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц). Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За загальними положеннями про недійсність правочину, визначеними ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частини 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Згідно із ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні договорів, насамперед інтересів кредитора, у главі 49 ЦК України визначено види забезпечення виконання зобов`язання. Інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій забезпечення майнових інтересів сторін договору, належного його виконання, а також усунення можливих негативних наслідків неналежного виконання боржником взятих на себе зобов`язань. Тобто у разі невиконання або неналежного виконання умов цивільного договору на боржника покладається додаткова відповідальність, а в ряді випадків до виконання зобов`язання притягуються разом із боржником і треті особи, зокрема, поручителі. Одним із видів забезпечення виконання зобов`язань згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України є порука. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ст. 547 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України). Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 2 ст. 554 ЦК України). Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника. Судом встановлено, що 04.02.2008 між АТ «Райфайзен Банк Аваль» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 010/14-10/51, згідно якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 250000 доларів США, зі сплатою 12,75% річних з кінцевим терміном погашення 02.08.2018 (а.с. 9-12). Для забезпечення виконання зобов`язань боржника за вказаним кредитним договором 04 лютого 2008 року між «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено Договір поруки № 010/14-10/51-36 (а.с. 8). Відповідно до п. 1.2. Договору поруки № 010/14-10/51-36, «Сторони договору встановлюють, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання перед Кредитором відповідати по борговим зобов`язанням Боржника - [PERSON] , які виникають з умов кредитного Договору № 010/14-10/51 від 04.02.2008 року, а саме: повернути кредит в розмірі 250 000,00 (двісті п`ятдесят тисяч) доларів США, сплатити проценти за користування кредитними коштами, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи), в розмірі, строки, та у випадках передбачених Кредитним договором, а також відшкодувати можливі збитки та виконати інші умови Кредитного договору в повному обсязі (надалі - «основні зобов`язання»)». Оскільки боржник та поручитель не виконували зобов`язань за Кредитним договором, рішенням Івано-Франківського міського суду від 10.07.2014 р. в цивільній справі № 0907/14764/2012 стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] , [INFO] , проживаючої по [ADDRESS] та [PERSON] [INFO]. на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за Кредитним договором від 04.02.2008 р. № 010/14-10/51 в сумі 3 014 420,21 грн. (три мільйони чотирнадцять тисяч чотириста двадцять гривень 21 коп.) (а.с. 13-16). Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 46147212 від 23.01.2015 рішення суду перебуває на примусовому виконанні у ВПВР УЗПВР в Івано-Франківській області Південно-Західного МРУ МЮ м. Івано-Франківськ (а.с. 17), та, станом на 25.11.2021, є невиконаним, про що свідчить інформація про виконавче провадження (а.с. 18-33). Водночас сторони у справі стверджують, що 04.02.2008 року [PERSON] та [PERSON] уклали між собою Договір надання послуг поручителя, відповідно до якого [PERSON] зобов`язалась виступити поручителем за зобов`язаннями [PERSON] перед ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», які виникли або виникнуть відповідно до умов Кредитного договору від 04.02.2008 р. № 010/14-10/51, з усіма додатковими угодами, які укладені або будуть укладені в його рамках, та відповідати у повному обсязі за виконання усіх зобов`язань Сторони-2 ( [PERSON] ) стосовно Кредитора - АТ «Райффайзен Банк Аваль» за Кредитним договором, в тому числі по сплаті боргу за кредитом, відсотків, неустойки, штрафу, пені, заподіяних збитків, тощо, встановлених Кредитним договором (надалі - Зобов`язання), для чого укласти із ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (надалі - Кредитор) відповідний договір поруки. Сторони Договору надання послуг домовились, що цей Договір укладено з моменту його підписання Сторонами, і строк його дії становить 15 років (п.14 Договору) (а.с. 7). У зв`язку з несплатою послуг за вказаним Договором про надання послуг поручителя, позивач заявляє про наявність заборгованості відповідача, яка за період з 2008 по 2021 роки, з урахуванням сума заборгованості 5000 дол. США за кожен рік, становить 65000,00 дол. США (13 років х 5000 дол. США). Згідно курсу НБУ станом на 25 травня 2021 вказана сума еквівалентна - 1782300,00 грн. (65000х 27.42). Оцінивши надані сторонами докази в справі та законність правовідносин з приводу укладення Договору про надання послуг поручителя, суд зазначає наступне. Як встановлено судом, рішення Івано-Франківського міського суду від 10.07.2014 р. в цивільній справі № 0907/14764/2012 про солідарне стягнення боргу за Кредитним договором від 04.02.2008 р. № 010/14-10/51 в сумі 3 014 420,21 грн., не виконане ні основним боржником, ні поручителем. З зазначеного слідує, що поручитель з 2014 порушує свої зобов`язання перед кредитором боржника, що, відповідно, свідчить про відсутність надання належної послуги з поруки. При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до п. 1.2. Договору поруки № 010/14-10/51-36, «Сторони договору встановлюють, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання перед Кредитором відповідати по борговим зобов`язанням Боржника. Тобто Договір поруки № 010/14-10/51-36 не передбачав оплати послуг поручителя, та визначав, що послуга надається безоплатно. Суд вважає, що у випадку, якщо боржник і поручень домовилися б про оплату послуг з поруки, то в такому випадку, слід було б вносити зміни в Договір поруки № 010/14-10/51-36 шляхом підписання між кредитором, боржником і поручителем додаткового трьохстороннього договору про внесення змін в Договір поруки. Зазначене відповідало б вимогам ч. 1 ст. 654 ЦК України, за приписом якої зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. З вищезазначеного можна зробити висновок, що умови щодо оплати послуг поручителя, визначені параграфом 3 ЦК України (Порука), між сторонами не настали, а послуги з поруки повинні були надаватися на добровільних засадах, як це визначено в п. 1.2. Договору поруки № 010/14-10/51-36. Також, якщо виходити з того, що між сторонами у справі укладений певний змішаний вид договору, який за своїм змістом не віднесений до поруки, а послуг (глава 63 ЦК України), то слід зазначити наступне. Так, відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом. Так як боргове зобов`язання перед кредитором тривалий час залишається невиконаним, суд умовно розділяє періоди надання послуг з поруки на «номінальний», (тобто той період за який боржник не порушував зобов`язання перед кредитором і поручитель не ніс реальної відповідальності), та «реальний» (тобто той період в який боржник порушив зобов`язання, і поручитель повинен був виконати зобов`язання перед кредитором частково або у повному обсязі, як це вимагає ч. 2 ст. 553 ЦК України). З наявного в матеріалах справи Договору про надання послуг поручителя не зрозуміло, що саме є послугою з поруки («номінальна чи реальна» участь), та яка вартість конкретно визначеної послуги. При цьому, якщо послугу «номінальну» формально можна вважати наданою, то «реальну» - ні. Тому можна також зробити висновок, що з часу винесення судом рішення про стягнення боргу (2014 рік), тобто понад 13 років, поручитель не надає належної послуги з поруки. Відтак, за змістом ч. 2 ст. 903 ЦК України, між сторонами у справі могла б бути визначена певна розумна плата, як за невиконану (неналежно/частково виконану) з вини виконався послугу поруки. Зазначене потребує окремого доказування. Також суд зазначає, що факт укладення Договору про надання послуг поручителя не свідчить про його виконання, а матеріали справи, окрім визнання позову відповідачем, не містять доказів на підтвердження факту надання послуг. Сумнівним для суду також є і час укладення Договору про надання послуг поручителя (2008 рік), оскільки попри значну суму, яка підлягала оплаті за цим Договором (за кожен рік 5000 тис. дол США), позивач жодного разу не пред`являв претензії до відповідача про оплату. З аналізу вищезазначеного законодавств та фактично встановлених між сторонами правовідносин вбачається, що сторони у справі намагаються через рішення суду узаконити між собою заборгованість, яка за ознаками є фіктивною або удаваною, не спрямованою на настання реальних правових наслідків, що є порушенням ч.5 ст.203 ЦК України. Тобто за ознаками, суд сприймає наявний в матеріалах справи Договір про надання послуг поручителя, як фіктивний або удаваний (ст. 234, 235 ЦК України), що порушує такі загальні засади цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (п. 6, ч .1 ст. 3 ЦК України). Окремої уваги заслуговує позиція третьої особи - АТ «Райфайзен Банк Аваль» щодо права позивача як поручителя на отримання плати за договором поруки. Так, відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в редакції що діяла з 14.01.2006, фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності. Пунктом 1, ч.1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» було надано наступне визначення - фінансовою установою є юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідне реєстру у порядку, встановленому законом. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. Частиною 2 ст. 215 ЦК України (в редакції, що діяла на момент укладення договору), визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Проаналізувавши зазначене законодавство, суд погоджується із позицією АТ «Райфайзен Банк Аваль» щодо того, що позивач як поручитель не мала права на отримання плати за надання послуг поручителя. Зазначене є самостійною, окремою підставою для відмови в позові. За таких обставин суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed