Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-07 00:00:00

17.03.2021 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить: - визнати недійсним Договір № 2295/К про відступлення прав вимоги від 24.07.2020 р., укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» в частині права грошової вимоги до [PERSON] за Кредитним договором № 522-КЕК-06 від 17.11.2006 р. в розмірі 1 722,54 долл США; - зобов`язати ТОВ «Українське бюро кредитних історій» вилучити із кредитної історії [PERSON] інформацію за кредитним договором № 522-КЕК-06 від 17.11.2006 р., надану ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» та судові витрати покласти на відповідачів. Мотивуючі позовні вимоги [PERSON] вказує, що Договір № 2295/К про відступлення прав вимоги від 24.07.2020 р., укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» в частині права грошової вимоги до [PERSON] за Кредитним договором № 522-КЕК-06 від 17.11.2006 р. в розмірі 1 722,54 долл США необхідно визнати недійсним, у зв`язку із тим, що у ПАТ «Дельта Банк» відсутнє право на відступлення даної грошової вимоги, оскільки не підтверджено належними доказами, а саме: первинними документами щодо видачі грошових коштів, випискою з особового рахунку [PERSON] , наданої банком кредитором, документом, що підтверджує перехід права вимоги до [PERSON] від ВАТ «Кредитпромбанк» до ПАТ «Дельта Банк». У зв`язку із необґрунтованим пред`явленням вимоги щодо сплати кредиту на користь ТОВ «ФК ЄАПБ», відповідно і розміщена інформація ТОВ «УБКІ» про кредитну історію [PERSON] підлягає вилученню, приймаючи до уваги і той факт, що позивач не надавав ТОВ «ФК «ЄАПБ» своєї письмової згоди на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.10.2021 року справу прийнято до провадження судді Ільєвої Т.Г. та призначено розгляд за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін. 31.05.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» просив відмовити в задоволенні позовних вимог, вказуючи, що оспорюваний договір укладений у відповідності до вимог чинного законодавства України, яке діяло на момент вчинення правочину та ніяким чином не порушує права на законні інтереси позивача. 20.05.2022 до суду надійшла відповідь на відзив, в якійпозивач наполягав на позовних вимогах та вказав на безпідставність доводів викладених у відзиві. 27.05.2022 до суду надійшли заперечення на відзив на позовну заяву, в яких відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Одночасно представник товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» просив провести розгляд справи у його відсутність. Представник позивача до судового засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив задовольнити позовні вимоги. Відповідачі та третя особа в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про судовий розгляд. Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2статті 247 ЦПК України, не здійснюється. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст. 2, 12, 13 ЦК України. Судовим розглядом встановлено, що 17.11.2006 р. між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк», ідентифікаційний код ЄДРПОУ 26149544 було укладено кредитний Договір № 522-КЕК-06. Відповідач ТОВ «ФК ЄАПБ» вказує, що 20.05.2013 р. між ВАТ "Кредитпромбанк" та ПАТ "Дельта Банк" укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого ВАТ "Кредитпромбанк" передає (відступає) ПАТ "Дельта Банк" права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ "Дельта Банк" замінює ПАТ "Кредитпромбанк" як кредитора у зазначених зобов`язаннях. 24.07.2020 р. між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК ЄАПБ» укладено договір № 2295/К про відступлення прав вимоги за Кредитними договорами, відповідно до умов якого АТ «Дельта Банк» відступає ТОВ «ФК «ЄАПБ» належні Банку, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до [PERSON] за Кредитним договором № 522-КЕК-06 від 17.11.2006 р. в розмірі 1 722,54 долл США. Відповідно до п. 1 ч. ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ч. 1 ст.513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання. право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За правилами ч.І ст.516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Згідно п.п.7,8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Пунктом 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2'Х)9 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Згідно зі ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 4 Відповідно до ч.І ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. В контексті вказаного слід зазначити, що сторонами у Договорі № 2295/К про відступлення прав вимоги за Кредитним договором від 24.07.2020 є АТ «Дельта БАНК» та ТОВ «ФК «ЄАПБ», в той час, як [PERSON] не є стороною. Обов`язковість доведення наявності факту порушення спірною угодою прав та/або інтересів позивача, який не є стороною правочину, узгоджується з Позиціє Пленуму Верховного Суду України, викладеною в абзаці 5 пункту 5 постанов Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практик розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". В той же час [PERSON] , який не є стороною оспорюваного ним правочину, не навів та, відповідно, не довіві, які його права та законні інтереси порушені цими правочинами, а свідчить про уникнення позивачем від виконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільний прав інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимі (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду і від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19). Слід зазначити, що позивач не вказав, які саме підстави визнання правочину недійсним встановленні виключним переліком в розумінні ст. ст. 203, 215 ЦК України, слід застосувати до позовної заяви про порушені сторонами у договорі № 2295/К про відступлення прав вимоги від 24.07.2020 р., та на підставі яких правочин підлягає визнанню недійсним. Окрім того, з системного аналізу вказаної норми, вбачається відсутність законних підстав для визнання такого правочину недійсним, оскільки жодна з підстав визнання недійсності договору не підпадає під ситуації, яку намагається зобразити позивач у позовній заяві. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, проте позивач ні у позовній заяві, ні у будь-яких інших документах не зазначив, які саме, його права були порушені, отже, у позивача відсутнє порушене право, яке підлягає захисту в судовому порядку у відповідності до ч 1 ст. 4 ЦПК України, що є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові в даній частині. Окрім цього, позивач просить зобов`язати ТОВ «Українське бюро кредитних історій» вилучити із кредитної історії [PERSON] інформацію за кредитним договором № 522-КЕК-06 від 17.11.2006 р. надану ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». Так, під час судового розгляду встановлено, що 10.12.2020 р. на адресу ТОВ «Українське бюро кредитних історій» було направлено заяву про виключення інформації з кредитної історії [PERSON] , з тих підстав, що [PERSON] не надавав ТОВ «ФК «ЄАПБ» своєї письмової згоди на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього. 01.02.2021 р. позивачем було отримано листа від ТОВ «УБКІ» із повідомленням про те, що на їх запит ТОВ «ФК «ЄАБП» була надана відповідь, що інформація передана за даним договором коректна, і виправленню не підлягає. А отже Бюро не має підстав для вилучення кредитної історії. У статті 3 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» закріплено, зокрема, що: бюро кредитних історій (далі - Бюро) - юридична особа, виключною діяльністю якої є збір, зберігання, використання інформації, яка складає кредитну історію; ведення кредитної історії - діяльність Бюро із збирання, оброблення, зберігання, захисту, використання інформації, яка складає кредитну історію; кредитна історія - це сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов`язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації відповідно до Закону; користувач Бюро (далі - Користувач) - юридична або фізична особа - суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до Договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію; Договір - правочин, сторонами якого є користувач і бюро, і предметом якого є врегулювання питань надання та отримання інформації, що складає кредитну історію. Положення Бюро - правила формування і ведення кредитних історій, які затверджуються виконавчим органом Бюро та погоджуються Уповноваженим органом. Кредитний звіт - сукупність інформації про суб`єкта кредитної історії, яка є повним або частковим відображенням його кредитної історії. Кредитний правочин - правочин, за яким виникає, змінюється або припиняється зобов`язання фізичної або юридичної особи щодо сплати грошових коштів Користувачу протягом певного часу в майбутньому (в тому числі договір страхування або купівлі-продажу майна з відстроченням платежу). У частині першій статті 4 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» визначено, зокрема, що принципами формування та доступу до інформації, яка складає кредитну історію, є: забезпечення конституційних прав і свобод суб`єктів кредитних історій; адекватність обсягів інформації цілям, для яких вони збираються; значимість, всебічність, об`єктивність, повнота і достовірність інформації; регулярність та безперервність надходження інформації; цільове використання інформації; строковість зберігання інформації; конфіденційність інформації та її захист; збір і надання інформації, що складає кредитну історію, виключно за згодою суб`єкта цієї кредитної історії; незалежність Бюро. Частиною першою статті 5 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» передбачено, зокрема, що джерелами формування кредитних історій є: відомості, що надаються користувачем до бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» бюро вилучає з кредитної історії всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього. Проте, під час судового розгляду не доведено, що позивачем була надана письмова згода позивача на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього, а відтак така інформація повинна бути виключена з кредитної історії. Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог . Згідно із статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема: у разі задоволення позову - на відповідача. Під час вирішення питання щодо стягнення витрат на правову допомогу судом встановлено, що судові витрати на оплату послуг адвоката у розмірі 5 000,00 грн. є співмірними із складністю даної справи, часом витраченим на виконання робіт та обсягом наданих послуг. Так, актом від 19.02.2021 р. підписаним обома сторонами описано детальний обсяг наданих робіт та розмір відповідних витрат, а квитанцією № 9 від 19.02.2021 р. підтверджено сплату вказаних витрат [PERSON] на користь адвоката. Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» судового збору на користь позивача у розмірі 908 грн. та відповідно до частково задоволеного позову половину витрат на правовому допомогу, тобто 2500 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial