Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-14 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, у якій просить стягнути з відповідача 147281,63 грн. заборгованості, з яких: 18006,03 грн. - невиплачена заробітна плата, 7211,60 грн. вихідна допомога при звільненні, 99855 грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку, 4409 грн. відшкодування за тимчасову втрату працездатності, 17800 грн. відшкодування за невикористану відпустку. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 15.11.1989 року по 20.01.2022 року працював у Львівському казенному експериментальному підприємстві засобів пересування і протезування. Станом на день звільнення з роботи відповідач не провів із ним повного розрахунку. Відтак, просить позов задовольнити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 16.05.2022 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику /повідомлення/ сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Вказану ухвалу суду відповідачем отримано 29.06.2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. У вказаний строк відповідач не подав суду відзив на позовну заяву, поважних причин такого не повідомив. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст. 178 та ч.5 ст. 279\~ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення /виклику/ сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходить з такого. Відповідно до ч.1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. У відповідності до ст. 43 Конституції України\~право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч. 1 ст.\~94\~Кодексу законів\~про працю\~України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно ст.\~21\~Закону України\~«Про оплату\~праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч.1 ст.115\~КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Як ствердив позивач у позовні заяві та таке підтверджено долученими до матеріалів справи копіями документів /а.с. 9, 10/, з 15.11.1989 року по 20.01.2022 року [PERSON] працював у Львівському казенному експериментальному підприємстві засобів пересування і протезування. Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як вбачається із долученої до матеріалів справи довідки про заборгованість перед працівниками від 10.02.2022 р. за період з жовтня 2021 року по січень 2022 року [PERSON] не виплачено заробітної плати у сумі 18006,03 грн. /а.с.11/. Відтак, судом встановлено, що відповідачем порушено право позивача на своєчасне отримання заробітної плати у нарахованому розмірі, що відповідачем не спростовано, а тому позовна вимога про стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі є підставною та підлягає задоволенню. Згідно наказу № 58 від 20.01.2022 року Про припинення трудового договору (контракту) наказано звільнити [PERSON] 20.01.2022 року відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України, скорочення чисельності та нарахувати компенсацію за 18 кал. днів невикористаної відпустки, виплатити вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку відповідно ст. 44 КЗпП України /а.с. 9/. Згідно наказу № 59 від 20.01.2022 року Про припинення трудового договору (контракту) наказано звільнити [PERSON] 20.01.2022 року відповідно до п.8 Положення про сумісництво та нарахувати компенсацію за 22 кал. днів невикористаної відпустки /а.с.10/. Згідно ст.\~83\~КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6\~статті 36 та пунктах 1, 2 і 6\~статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у\~пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Із листа від 03.05.2022 року за підписом в.о. директора ЛКЕПЗПіП та бухгалтера, заборгованість з виплати лікарняних перед [PERSON] становить 4409,04 грн., які не виплачено, а також не виплачено відпускних на загальну суму 17800,02 грн. /а.с.22/. Відтак, і позовні вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача вихідної допомоги при звільнені, відшкодування нарахованих, але невиплачених лікарняних за тимчасову втрату працездатності та компенсації за невикористану відпустку у розмірі є підставними. Однак, суд не\~приймає до\~уваги розрахунок\~позивача щодо\~виплати вихідної\~допомоги при\~звільненні у\~розмірі 7211,\~60\~грн.,\~так як нарахування вихідної допомоги провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати шляхом множення середньоденного заробітку на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Із змісту ст. 117 КЗпП України вбачається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у справі № 6-64цс13, згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Як вбачається із роз`яснень даних у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд на підставі ст.\~117\~КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, якщо роботодавець недоведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~вказаною постановою, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Пунктом 4 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати /компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо/. У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.\~117\~КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець недоведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як вбачається із поданого позивачем розрахунку, середній заробіток, який підлягає виплаті за весь час затримки виплати заробітної плати по день подання позову до суду становить 99855 грн. /середньоденна заробітна плата 1109,5 грн.х90 днів затримки розрахунку/. Середньоденна заробітна плата розрахована шляхом діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), що відповідає вимогам закону, однак позивачем для розрахунку взято до уваги розмір нарахованої заробітної плати за грудень 2021 року та січень 2022 року, що є невірним, так як, відповідно до вимог закону, до розрахунку береться розмір нарахованої заробітної плати за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню. У випадку позивача, якого звільнено 20.01.2022 року два попередні місяці роботи грудень 2021 року та листопад 2021 року. Як вбачається із долучених до матеріалів справи документів, нарахована заробітна плата позивачу за листопад 2021 року становить 4536,92 грн., за грудень 2021 року 3207,62 грн./а.с.12/. Згідно довідки від 12.04.2022 року, кількість відпрацьованих днів [PERSON] у листопаді 2021 року становить 6 днів, у грудні 2021 року 7 днів /а.с.13/. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить 595,73 грн. Відтак, належний до виплати позивачу розмір вихідної допомоги становить 3872,25 грн. /595,73 грн. (середньоденна заробітна плата) х 6,5 (середньомісячне число робочих днів) Позовна вимога про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні також є підставною, однак, розрахунок позивача є невірним, виходячи з розрахунку середньоденної заробітної плати. Суд стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець недоведе відсутності в цьому своєї вини. Згідно розрахунку норм тривалості робочого часу на 2022 рік з урахуванням вимог Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» кількість робочих днів за період з 21.01.2022 року по 15.07.2022 року /день ухвалення рішення суду/ складає 125 дні. Таким чином, на день ухвалення рішення фактична заборгованість по середньому заробітку за час затримки розрахунку перед [PERSON] становить 74466,25 грн. Таким чином, дана позовна вимога підлягає задоволенню частково. Згідно п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку, у тому числі на підставі рішення суду. Згідно п.6 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~24\~грудня 1999\~року №13\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства про\~оплату праці» роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відтак, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача підставні, відповідачем заперечень не подано, а тому, враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що позов підлягає частковому задоволенню. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При звернення із даним позовом до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 1472,80 грн. Разом з тим, позивачу слід було сплатити при зверненні до суду судовий збір за пред`явлення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, який становить 992, 40 грн. Пунктом 1\~ч.1\~ст.\~7\~Закону України\~«Про судовий\~збір» передбачено,\~що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Відтак, позивачу слід повернути судовий збір у розмірі 480 гривень 40 копійок як сплачений у більшому розмірі, ніж встановлено законом. Оскільки позовні вимоги обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 740 гривень 08 копійок пропорційно розміру задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. За пред`явлення\~інших позовних\~вимог позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відтак, такі судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial