Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-10 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулася у Придніпровський районний суд м. Черкаси із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Свої вимоги обгрунтовує тим, що до недавнього часу вона проживала у м. Маріуполь Донецької області. Через військове вторгнення Російської Федерації на територію України та ведення воєнних дій, вона змушена була переїхати проживати до м. Черкаси, де наразі і мешкає. Як зазначено, її батько, [PERSON] . [INFO] , помер [INFO] у КНП «Обласна лікарня інтенсивного лікування м. Маріуполь». Клінічний діагноз - ішемічний інсульт, смерть настала внаслідок ненасильницьких дій. У подальшому, його було поховано у братській могилі та у лікарні видано довідку № 101 від [INFO] про його смерть. З метою реєстрації у встановленому законом порядку смерті батька, вона звернулася до органів РАЦСу. Однак, отримала відмову у проведенні державної реєстрації смерті, оскільки, як зазначено, довідка про смерть не є підставою для проведення державної реєстрації смерті [PERSON] . Отже, вона не може зареєструвати смерть батька та реалізувати свої спадкові права. Можливість збору доказів смерті особи на окупованій території істотно обмежені, у той час як встановлення факту смерті має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, зокрема, - право власності (спадкування), право на повагу до приватного і сімейного життя тощо. На підставі наведеного вище, заявниця просить суд встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] та проживав по день смерті за адресою: [ADDRESS] ; місце смерті: Україна, Донецька область, місто Маріуполь. Ухвалою суду від 22.06.2022 дану заяву прийнято, відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами окремого провадження. У судовому засіданні представниця заявниці [PERSON] - адвокат Колотило Л.М. підтримала заявлені вимоги та просила задовольнити у повному обсязі на підставі обгрунтування, що наведене у заяві та з урахуванням доданих до неї доказів. У судове засідання заявниця [PERSON] не з`явилася, хоча повідомлялася судом про час, дату та місце розгляду справи у встановленому законом порядку. У судове засідання представник заінтересованої особи - Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не з`явився. 05.07.2022 до суду подано письмове клопотання начальника відділу Літовкіної Л. про розгляд справи за відсутності їхнього представника. При розгляді заяви покладається на розсуд суду. Заслухавши думку представниці заявниці, враховуючи думку самої заявниці та представника заінтересованої особи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , про що КНП «Обласна лікарня інтенсивного лікування м. Маріуполь» видана довідка № 101 від [INFO], в якій зазначено, що смерть настала внаслідок ненасильницьких дій. Померлий [PERSON] , [INFO] , є батьком заявниці [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження останньої серії [NUMBER] , яке видане 06.02.1993 (російською мовою - «Отделом ЗАГС Жовтневого РИК г. Мариуполя»). Крім того, встановлено, що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), відповідно до листа № 1744/23.23-04-05 від 24.05.2022, [PERSON] відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] , [INFO] , оскільки пред`явлена заявницею довідка № 101 від [INFO] не входить до переліку документів, визначених Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими Наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 24.12.2010 № 3307/5), які слугують підставою для проведення державної реєстрації смерті. Разом з тим, на теперішній час для проведення реєстрації факту смерті [PERSON] , [INFO] , необхідно встановити сам факт його смерті, оскільки він помер на території Донецької області - (Маріупольська міська територіальна громада), яка розташована у районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають у тимчасовій окупації, оточені (блоковані), відповідно до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають у тимчасовій окупації, оточені (блоковані), затвердженого Наказом міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 № 75. Тому, заявниця звернулася до суду із зазначеною заявою задля можливості у встановленому законом порядку зареєструвати факт смерті її батька - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Пунктом восьмим ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Слід зазначити, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та Указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ст. 2 зазначеного Закону України). Загальновідомою та такою, що не потребує доказування за змістом ст. 82 ЦПК України є обставина, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Законом України № 7168 від 15.03.2022 року Верховна Рада України затвердила Указ Президента «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 133/2022 від 14.03.2022 року на період з 26 березня ще на 30 днів, тобто до 24 квітня включно. Крім того, Указом Президента України № 259/2022 від 22.04.2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 2212-IX від 21.04.2022, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб. Також, Законом України № 2263 від 22.05.2022 Верховна Рада України затвердила Указ Президента «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 341/2022 від 17.05.2022 з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Відповідно до ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. До того ж, відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян відповідно до Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2007 № 1064. Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до положень ч. 2 ст. 49 ЦК України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи, а згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Частиною другою статті 319 ЦПК України визначено, що рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими Наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 24.12.2010 № 3307/5), визначено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть); б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть); в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г)рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 13, 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Вказані вище нормативно-правові акти не містять спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово окупованій території, що унеможливлює державну реєстрацію факту смерті в позасудовому порядку. Як встановлено судом, подія смерті [PERSON] , [INFO] , відбулася [INFO] на території міста Маріуполь Донецької області, тобто частині України (Маріупольська міська територіальна громада), яка розташована у районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають у тимчасовій окупації, оточені (блоковані), відповідно до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають у тимчасовій окупації, оточені (блоковані), затвердженого Наказом міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 № 75. При розгляді даної справи суд також приймає до уваги загальновідомі факти про оточення м. Маріуполь Донецької області та введення на його території постійних активних бойових дій, постійне здійснення обстрілів по його інфраструктурі, велику кількість жертв серед цивільного населення та військовослужбовців внаслідок цього, станом на [INFO]. Даючи оцінку допустимості у даній цивільній справі таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується вимогами міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України, які визначають, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, а також положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Крім того, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», - будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Разом з тим, згідно з ч. 4 ст. 9 цього Закону, встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню у межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України. Відповідно до ст.ст. 26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись; учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору; договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору та з урахуванням будь-яких відповідних норм міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії», «Іласку та інші проти Молдови та Росії»), ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. В контексті цього не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи зазначений висновок у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це ставило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Так, суд враховує ту обставину, що оскільки м. Маріуполь (Маріупольська міська територіальна громада), розташоване у районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають у тимчасовій окупації, оточені (блоковані), де державні органи влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, відтак заявниця немає можливості отримати свідоцтво про смерть свого батька у відповідності до вимог діючого на території України законодавства, а також підтвердити відповідний факт у позасудовому порядку. Отже, встановлюючи наявність факту смерті [PERSON] , [INFO] , суд вважає за можливе прийняти в якості належних і допустимих доказів документи, а саме, довідку № 101 від [INFO], яка видана КНП «Обласна лікарня інтенсивного лікування м. Маріуполь» та в якій зазначено те, що відносно [PERSON] , [INFO] , через воєнні дії не був проведений своєчасний судово-медичний розтин та поховання (смерть настала внаслідок ненасильницьких дій). З матеріалів справи вбачається, що встановлення факту смерті [PERSON] , [INFO] , необхідне для забезпечення встановленого в Україні правового порядку регулювання правових наслідків смерті фізичної особи. У даному випадку заява до суду подана дочкою померлого, а саме - [PERSON] , що відповідає вимогам ЦПК України. Слід зазначити, що судом враховані норми ст. 317 та ч. 9 ст. 10 ЦПК України. З урахуванням наведеного вище, враховуючи засади добросовісності, справедливості і розумності регулювання цивільно-правових відносин, суд вважає, що [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактично проживаюча за адресою: [ADDRESS] , відповідно до довідки від 24.04.2022 № 7101-7500522631 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, є особою, яка має право на звернення до Придніпровського районного суду м. Черкаси із заявою про встановлення факту смерті [PERSON] , [INFO] . Враховуючи досліджені у судовому засіданні письмові докази та оцінюючи їх у сукупності, суд вважає доведеним той факт, що [PERSON] , [INFO] , дійсно помер [INFO] на території міста Маріуполь Донецької області (Україна), а тому і дійшов до висновку про можливість задоволення вимог заявниці. Згідно із ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи те, що військова агресія Російської Федерації проти України розпочалася 24.02.2022, і наразі чинним законодавством України не встановлений порядок набрання рішенням у справах про встановлення факту смерті особи на території, на якій ведуться бойові дії законної сили, суд вважає за необхідне застосувати аналогію закону та відповідно до ч. 4 ст. 317, п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України визначити, що рішення про встановлення факту смерті особи на території, де ведуться воєнні (бойові) дії/перебувають у тимчасовій окупації/оточені (блоковані), підлягає до негайного виконання. На підставі наведеного вище,

Outcome: approved