Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-14 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] , в інтересах яких діє представник - адвокат Смалиус І.В., звернулись до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом про поділ спадкового майна, яке залишилось після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , та визнання права на земельну частку (пай) за [PERSON] у розмірі 1/2 частки та [PERSON] у розмірі 1/2 частки у землі, яка перебувала в колективній власності колишнього КСП «Прага» на території Новопразької селищної ради, розміром 5,52 в умовних кадастрових гектарах, посвідченого сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії КР № 024260 від 18 грудня 1996 року в порядку спадкування за законом. Ухвалою суду від 23.06.2022 року провадження по зазначеній справі відкрито та справу призначено за правилами загального позовного провадження до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 06 липня 2022 року закрито підготовче провадження та призначити цивільну справу до розгляду по суті. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судове засіданні не з`явилися, їх представник - адвокат Смалиус І.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Від представника відповідача надійшла заява, в якій він не заперечив проти задоволення позовних вимог та просив розглядати справу без його участі та участі позивача. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. В межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Новопразької селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області 14 червня 2003 року, копія якого долучено до матеріалів справи (а. с. 16). Згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 30 липня 2019 року Олександрійським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а. с. 14). Згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 23 лютого 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану по району Олександрійського міськрайонного управління юстиції Кіровоградської області, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а. с. 14). Згідно з довідкою №1469 від 08 вересня 2021 року виданою виконавчим комітетом Новопразької селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області, [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , яка до дня своєї смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , разом з нею проживали та були зареєстровані: син - [PERSON] , [INFO] , та дочка - [PERSON] , [INFO] ( а. с. 18). Відповідно до довідки відділу №1 управління в Олександрійському районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області №01-11/291 від 15 вересня 2021 року із земель КСП «Прага» на території Новопразької селищної ради, зареєстрований сертифікат серїї КР №024260 від 18 грудня 1996 року, розміром 5,52 в умовних кадастрових гектарах, на ім`я [PERSON] , але станом на 01 січня 2013 року за [PERSON] земельна ділянка на праві приватної власності на території Новопразької селищної ради Олександрійського району не зареєстрована ( а. с. 21). Листом Олександрійської районної державної нотаріальної контори №686/02-31 від 27 вересня 2021 року повідомлено [PERSON] та [PERSON] про неможливість видати їм свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на земельну частку (пай) (а. с. 17). В газеті «Сільський вісник» №45 (2599) від 12 листопада 2021 року, розміщено оголошення, що загублений сертифікат на право на земельну частку (пай) площею 5,52 умовних кадастрових гектар, виданий на ім`я [PERSON] , серія КР №024260 від 18 грудня 1996 року, вважати недійсним ( а. с. 22) Стаття 15 ЦК України передбачає, що право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно із ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України та ч. 1, п. п. 1, 3, 4, 7, ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 125 Земельного Кодексу України право власності на земельні ділянки виникає після одержання її власником документу, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. а ч.3 ст. 152 Земельного Кодексу України. Громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, як визначено в ст. 81 ч.1 п. г Земельного Кодексу України. Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року № 899-IV, основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Відповідно до п. 3 Указу Президента України від10.11.1994 року № 666/94 «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» установлено, що право на земельну частку (пай) може бути об`єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК (435-15). [PERSON] отримала сертифікат на право на земельну частку (пай) площею 5,52 умовних кадастрових гектар, серія КР №024260 від 18 грудня 1996 року, тобто набула право на земельну частку (пай). Відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України Цивільний Кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання ним чинності застосовуються норми Цивільного Кодексу Української РСР в редакції 1963 року. Згідно з роз`ясненнями Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року, при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилася і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм Цивільного Кодексу 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 145/797/15-ц (провадження № 14-608цс18). Оскільки спадкодавець [PERSON] померла [INFO] , то відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК УРСР в редакції 1963 року. Аналіз положень Розділу VІІ «Спадкове право» ЦК УРСР 1963 року свідчить, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 524 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що спадкування здійснюється за законом і за заповітом. За правилами ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР 1963 року для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Так, відповідно до ст. 529 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Оскільки позивачі є дітьми спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] , тобто відноситься до спадкоємців першої черги, то відповідно до норм ст. 529 ЦК УРСР позивачі відноситься до кола її спадкоємців за законом, а тому позивачі мають право на спадкування після смерті [PERSON] . У Постанові від 28 листопада 2018 року (справа № 303/210/16-ц) Верховний Суд вказав, що «визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку». У своїй постанові від 24.02.2021 (справа 736/286/20) Верховний Суд вказав, що «право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України). У зв`язку із втратою правовстановлюючого документа, а саме: сертифіката на право на земельну частку (пай) площею 5,52 умовних кадастрових гектар, серії КР №024260 від 18 грудня 1996 року, виданого на ім`я [PERSON] , позивачі позбавлені можливості оформити спадкові права у нотаріальному порядку. Згідно з ст. ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про визнання за кожним з позивачів права на 1/2 частину земельної частки (паю) є обгрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки позивачі, як спадкоємці за законом мають право на спадкове майно та враховуючи те, що іншим чином вони не мають можливості оформити право власності на спадкове майно, задоволення позову не порушуватиме права та інтереси третіх осіб у тому числі держави. На відшкодуванні судових витрат позивачі не наполягали.

Outcome: approved