Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-28 00:00:00

04 жовтня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , який в подальшому уточнив, про стягнення аліментів. Позовна заява мотивована тим, що з 30 серпня 2013 року він перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 28\~травня 2021 року. Від шлюбу мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , що на даний момент проживає з ним. Зазначає, що відповідачка ухиляється від покладеного на неї обов`язку утримувати дитину, хоча інших утриманців не має, у шлюб після розлучення не вступала, інших неповнолітніх дітей та непрацездатних батьків не має. Посилаючись на вказані обставини, уточнивши позовні вимоги, позивач просить стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня подання позовної заяви до суду та до досягнення дитиною повноліття (а.с. 23-24). Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 11 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 10\~листопада 2021 року. У відзиві на позовну заяву [PERSON] заперечила проти позову та просить закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору. Зазначає, що після розірвання шлюбу спільний син сторін проживав з нею. Оскільки позивач не надавав своєму синові ніякої матеріальної підтримки, не піклувався ним, не цікавився його життям, вона змушена була виїхати за кордон для працевлаштування. Під час її відсутності у період з травня по вересень 2021 року малолітня дитина проживала разом з бабусею, матір`ю відповідачки. Позивач звертався до неї з вимогою також працевлаштувати його за кордоном, проте, отримавши відмову, він без пояснень забрав свого сина у її матері і звернувся до Служби у справах дітей із заявою про визначення місця проживання дитини. 24\~вересня 2021 року виконавчим комітетом Сумської міської ради було прийнято рішення №\~566 про визначення місця проживання дитини [PERSON] разом з батьком. Відповідачка з цим категорично не згода, оскільки бажає приймати участь в житті дитини, утримує дитину матеріально та прагне жити разом з дитиною, тому прийняла рішення звільнитися з роботи за кордоном та повернутися в Україну. У свій останній приїзд сторони дійшли згоди укласти договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини. Цим договором було визначено місце проживання дитини саме з матір`ю. 18 жовтня 2021 року відповідачка зареєструвала місце проживання дитини за адресою своєї реєстрації, про що позивач надав письмову згоду. Таким чином, вже після рішення виконавчого комітету Сумської міської ради сторони домовитись і визначили місце проживання дитини саме з матір`ю. Разом з тим, позивач не погодився з умовами договору щодо сплати ним коштів на утримання дитини, у зв`язку з чим цей договір не було посвідчено нотаріально. 21 жовтня 2021 відповідачка повернулася за кордон, щоб завершити процедуру звільнення, а 26 жовтня 2021 року вона дізналася, що позивач звернувся з даним позовом до суду. Зазначає, що не відповідає дійсності твердження відповідача про те, що вона ухиляється від покладеного на неї обов`язку утримувати дитину, оскільки під час проживання дитини у бабусі саме вона забезпечувала сина. Крім того, під час свого останнього приїзду вона забезпечувала сина як продуктами харчування, так і придбавала сезонний і повсякденний одяг. Також 21 жовтня 2021 року на ім`я позивача нею здійснено переказ грошових коштів у сумі 2500 грн на утримання дитини. Вказані обставини свідчать про те, що нею здійснюються обов`язки по утриманню дитини (а.с. 45-49). У відповіді на відзив [PERSON] зауважив, що з середини серпня 2021 року син переїхав до нього остаточно, оскільки до цього він робив ремонт у квартирі. Кошти на утримання дитини відповідачка вислала йому разово та лише за листопад 2021 року. Під час відпустки відповідачки дитина знаходилась з нею, але при цьому син не відвідував дитячий садок, тренування та центр розвитку. Щодо придбання нею речей, то позивач зауважив, що він також купляє дитині речі. Реєстрація дитини за місцем проживання відповідачки була здійснена з метою захисту саме його інтересів, оскільки відповідачка не надавала документи на дитину. Позивач вважає мирний договір недійсним, оскільки саме відповідачка не погоджувалась його укладати, а потім відмовилась затверджувати його нотаріально (а.с. 64-67). Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 10 листопада 2021 року заяву представника [PERSON] [PERSON] про розгляд справи в порядку загального позовного провадження задоволено. Перейдено до розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 15 грудня 2021\~року. У запереченні на відповідь на відзив представник відповідачки констатує, що позивач не заперечує факту утримання відповідачкою свого сина, адже погодився з придбанням нею одягу та продуктів харчування для сина під час її останнього приїзду. При цьому, сам він не надав доказів про понесені ним витрати на утримання сина (а.с. 112-116). 15 грудня 2021 року протокольною ухвалою суду підготовче судове засідання відкладено на 14\~січня 2022 року за клопотанням представника відповідача. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 14 січня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача [PERSON] про зупинення провадження у справі. Закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 14\~березня 2022 року. Ураховуючи, що Верховною Радою України 24 лютого 2022 року на позачерговому засіданні було запроваджено воєнний стан через вторгнення Росії в Україну, беручи до уваги ситуацію, що склалась у м.\~Суми на день запровадження такого стану, на підставі п. 1 рішення зборів суддів Зарічного районного суду м. Суми від 24 лютого 2022 року № 5, з метою запобігання загрози життю та здоров`ю учасників судового процесу і працівників суду, з 24 лютого 2022 року дану справу було знято з розгляду до стабілізації ситуації в країні. Рішенням зборів суддів від 02 травня 2022 року № 11 відновлено здійснення розподілу та розгляд усіх категорій справ, у тому числі цивільних, які перебували в провадженні судді станом на 24\~лютого 2022 року. Призначено справу до судового розгляду на 01 червня 2022 року. 01 червня 2022 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено на 20\~липня 2022\~року у зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 20 липня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про закриття провадження у справі. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] адвокат Шаповал О.О. заперечила проти позову повністю. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, при подачі позову подав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідачка [PERSON] надіслала заяву про розгляд справи без її участі. Заслухавши думку представника відповідачки, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони у справі перебували у шлюбі, який зареєстрований 30 серпня 2013 року Зарічним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сумського міського управління юстиції, за актовим записом № 383, та який розірвано рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 28 травня 2021 року (а.с. 2). Під час перебування у шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] (а.с. 3, 4-5). Рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради від 24 вересня 2021 року №\~566 визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] (а.с. 13). Однак, в подальшому 14 жовтня 2021 року сторони підписали договір між батьками щодо здійснення батьківських прав, яким визначили місцем проживання дитини місце проживання матері за адресою: [ADDRESS] . У випадку відсутності матері в Україні проживання дитини здійснюється з батьком за адресою: [ADDRESS] (а.с. 57-59). Хоча сторони не посвідчили цей договір нотаріально, проте факт підписання цього договору ними не заперечується. 18 жовтня 2021 року малолітній [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований за адресою реєстрації місця проживання відповідачки за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18, 60). Рішенням Зарічного суду м. Суми від 14 грудня 2021 року у справі № 591/8858/21 видано стосовно [PERSON] обмежувальний припис, яким заборонено [PERSON] : 1) наближатись до [PERSON] та [PERSON] , фізично контактувати з ними; 2) адресувати смс-повідомлення в вайбері та на інших месенджерах тільки [PERSON] ; 3) в телефонних розмовах з сином [PERSON] не налаштовувати його проти матері [PERSON] , не принижувати її та не зводити на неї наклеп. Встановлено строк дії обмежувального припису 6 (шість) місяців (а.с. 157-158). Постановою Сумського апеляційного суду від 24 травня 2022 року рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 грудня 2021 року змінено в частині\~заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, задовольнивши частково заяву [PERSON] про видачу обмежувального припису. Видано обмежувальний припис відносно [PERSON] , яким заборонено [PERSON] наближатися до місця проживання (перебування), навчання, роботи чи інших місць частого відвідування\~ [PERSON] ; адресувати смс-повідомлення в вайбері та інших месенджерах [PERSON] . В іншій частині рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 грудня 2021 року залишено без змін. 03 березня 2022 року відповідачка [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON] виїхала за межі території України та на даний час перебуває у Бельгії, що підтверджується відмітками у паспортних документах для виїзду за кордон (а.с. 223-226). На підтвердження факту утримання малолітньої дитини відповідачкою надані чеки про придбання продуктів харчування, одягу у жовтні 2021 року, а також за період з грудня 2021 року по січень 2022 року та оплати вартості навчання у дитячому садочку на грудень 2021 року (а.с. 53-56, 198-209). Крім того, 21 жовтня 2021 року відповідачка [PERSON] здійснила переказ грошових коштів на ім`я [PERSON] у сумі 2500 грн на утримання дитини [PERSON] (а.с. 52). У свою чергу, 04 червня 2022 року та 03 липня 2022 року позивач [PERSON] здійснив переказ грошових коштів на ім`я відповідачки [PERSON] у сумі по 3000 грн за червень та липень 2022 року на утримання малолітнього [PERSON] (а.с. 235, на звороті, 236). У частині третій статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Вказаних висновків дійшов також Верховний Суд у постанові від 17 червня 2020 року у справі №\~158/1638/18, які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України мають враховуватися судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. Вирішуючи заявлений спір по суті, суд виходить з того, що матеріалами справи підтверджується і сторонами не заперечується той факт, що станом на день подачі позовної заяви до суду (04\~жовтня 2021 року) малолітній син сторін [PERSON] , [INFO] , проживав разом з батьком [PERSON] , позивачем по справі. Однак, вже 14 жовтня 2021 року сторони у договорі між батьками щодо здійснення батьківських прав визначили місцем проживання дитини місце проживання матері, тобто відповідачки по справі [PERSON] , а у випадку відсутності матері в Україні дитина проживатиме з батьком, позивачем по справі [PERSON] . Заперечення відповідача про те, що вказаний договір є недійсним, оскільки не дотримано нотаріальну форму його посвідчення заслуговують на увагу суду, оскільки на даний час між сторонами існує судовий спір з приводу визначення місця проживання дитини. Однак, при цьому, суд приймає також до уваги і той факт, що позивач у заявах по суті справи не тільки не заперечує факт підписання ним цього договору, а і стверджує, що саме він був його ініціатором, що, на думку суду, підтверджує дійсні наміри сторін стосовно визначення місця проживання дитини. Підтвердженням таких висновків суду є також те, що 18 жовтня 2021 року малолітній [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований за адресою реєстрації місця проживання відповідачки за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18, 60). Також не заперечується сторонами і той факт, що після остаточного повернення відповідачки в Україну у листопаді 2021 року малолітній син сторін проживає саме з матір`ю. Крім того, заслуговує на увагу суду і той факт, що 03 березня 2022 року відповідачка [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON] виїхала за межі території України та на даний час перебуває у Бельгії. Більше того, у червні та липні 2022 року позивач перерахував відповідачці грошові кошти у сумі по 3000 грн на утримання їхнього сина. На підставі наведених норм права та встановлених у справі обставин суд дійшов висновку, що позивачем [PERSON] не доведено обставини того, що основне місце проживання малолітньої дитини з ним, беручи до уваги, що період проживання сина з позивачем був незначним, а в подальшому малолітня дитина стала проживати і проживає на даний час разом з матір`ю. Таким чином, ураховуючи, що законом не передбачено право на стягнення аліментів тим із батьків, з яким не проживає дитина, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed