Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-27 00:00:00

У лютому 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову зазначивши, що 10.04.2008 між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є АТ «ВТБ Банк», та [PERSON] укладено кредитний договір № 24.050/08-СК, за умовами якого Банк встановив [PERSON] ліміт кредитної лінії в розмірі 320 000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 17,5 відсотків річних. Строк кредитування був встановлений по 09 квітня 2013 року. Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, 10.04.2008 між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] , а також між Банком та [PERSON] укладено договори поруки № 24.050/08-ДП01 та №24.050/08-ДП02 відповідно. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 грудня 2009 року у справі № 2-4309 позов ВАТ «ВТБ Банк» задоволено та стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] заборгованість в розмірі 342 075,38 грн., а також судові витрати у розмірі по 796,66 грн. з кожного. 18.11.2015 між ТОВ «ФК «Поліс» та ПАТ «ВТБ Банк» укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ. Станом на 15.02.2022 заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 грудня 2009 року у справі № 2-4309 не виконано, а тому позивач просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість, яка складається із 3% річних, нарахованих на суму простроченої заборгованості за кредитним договором №24.050/08-СК від 10.04.2008 у розмірі 30 174,58 грн. за період з 15.02.2019 по 15.02.2022 та інфляційні втрати в розмірі 68 825,79 грн. за період з 14.02.2019 по 14.02.2022, а також судові витрати. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 01 березня 2022 року справу по підсудності направлено до Лозівського міськрайонного суду Харківської області. Відповідно до розпорядження Верховного суду «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Запорізької, Харківської областей)» №16/0/9-22 від 06.04.2022 та відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану змінено територіальну підсудність судових справ Лозівського міськрайонного суду Харківської області на Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2022 року справу прийнято до свого провадження та визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 28 липня 2022 року справу розглянуто по суті та ухвалено рішення. В судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, до суду надано заяву щодо розгляду справи за відсутності представника позивача. Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження. Так, судова повістка отримана відповідачем 14.06.2022, про що свідчить повідомлення Укрпошти про вручення поштового рекомендованого відправлення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщеним належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Так, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Зокрема, положеннями ст.ст. 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3,4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Судом встановлено, що 10.04.2008 між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та [PERSON] укладено кредитний договір № 24.050/08-СК від 10.04.2008. Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору Банк надав Позичальникові грошові кошти (кредит) в розмірі 320 000,00 грн., зі сплатою за користування кредитом 17,5 відсотків річних. Строк кредитування становив до 09 квітня 2013 року. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 грудня 2009 року у справі № 2-4309 позов ВАТ «ВТБ Банк» задоволено та стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] заборгованість в розмірі 342 075,38 грн., а також судові витрати у розмірі по 796,66 грн. з кожного. 18.11.2015 між ТОВ «ФК «Поліс» та ПАТ «ВТБ Банк» укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ та Додаткову угоду № 4 від 26.02.2016 до даного Договору, відповідно до яких Банк відступив право вимоги за Кредитним договором та Договором поруки позивачу. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Водночас права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Як зазначено вище, судом встановлено, що [PERSON] належним чином не виконував своїх зобов`язань за Кредитним договором, у зв`язку із цим банк звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом і процентів за користування коштами з позичальника. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18. Таким чином, з ухваленням рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 грудня 2009 року зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та триває. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України за увесь час прострочення. Будучи належним чином повідомленим про розгляд справи у відношенні до нього, про що свідчить поштове повідомлення, відповідач своїм правом надання відзиву на позов не скористався, заяв про застосування строку позовної давності не надавав. За таких обставин, суд вважає, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір на користь позивача в розмірі 2481 грн. Доказів понесення витрат на правничу допомогу в розмірі 15 000 грн. до суду не надано.

Outcome: approved