Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-19 00:00:00

09.05.2022 року позивачка звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що з 18.07.2008 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Від спільного шлюбу мають з відповідачем сина - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 12.03.2012 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 31.01.2012 року, [PERSON] зобов`язано сплачувати аліменти на її користь на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на одну дитину, починаючи з 20.12.2011 року та до досягнення дитиною повноліття. Після розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні сина не приймав: не піклувався про нього, не надавав матеріальної допомоги для його утримання, а також не виявляв бажання надавати допомогу безпосередньо у виховному процесі спільного сина. Натомість, вона одноособово займалась питаннями утримання та виховання їх з відповідачем сина. Разом з тим, відповідач не виконував й свого обов`язку щодо утримання сина в частині сплати аліментів на його утримання, внаслідок чого утворилась заборгованість. З часу її роздільного проживання з відповідачем, вона активно займається вихованням сина та двох її інших дітей, народжених в шлюбі [PERSON] , їх розвитком, дбає про задоволення їх потреб піклується про стан їх здоров`я. Звертає увагу, що [PERSON] піклується про сина відповідача, як про свою рідного: приділяє йому увагу, займається виховним процесом дитини, повністю утримує його тощо. Відповідач за час навчання сина в шкільному закладі не цікавився його досягненнями, не відвідував його під час занять та не спілкувався з його класними керівниками та вчителями. Зазначає, що призначена в 2012 році сума аліментів у розмірі 1000 грн. щомісячно на сьогодні є недостатньою для закриття базових потреб їх спільного з відповідачем сина.Дана обставина зумовлена як і тим, що з 2012 року потреби спільного сина природньо зросли, так і ситуацією, що на даний час є в Україні - запровадження воєнного стану та вимушене переселення її сім`ї з м. Харків до м. Луцька, що передбачає пошук житла, роботи, придбання предметів одягу та засобів для навчання. Вважає, що для забезпечення усіх потреб її з відповідачем сина доцільним є збільшити розмір аліментів. На підставі викладеного, та з урахуванням клопотання про збільшення позовних вимог від 07.07.2022 року просить суд: збільшити розмір аліментів, отримуваних із [PERSON] , згідно рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 31.01.2012 рокута стягувати з відповідача на свою користь аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 гривень; позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] ; визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю; судові витрати покласти на відповідача. До початку проведення судового засідання позивачка подала заяву, в якій підтримала позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити та розгляд справи проводити у її відсутності. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи подав заяву, в якій підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити та розгляд справи проводити у його відсутності. Статтею 280 ЦПК України передбачено можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, у разі належним чином повідомленого відповідача про дату, час та місце судового засідання. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення. Судом встановлено, що у позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] за час подружніх відносин народився спільний син - [PERSON] , [INFO] . Зазначене підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 12.03.2012 рокув цивільній справі № 2029/2-3002/11, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 18.07.2008 року Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції за актовим записом № 283, було розірвано. Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 31.01.2012 рокув цивільній справі № 2029/2-3049/11 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на одну дитину, починаючи з 20.12.2011 року та до досягнення дитиною повноліття. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що на даний час [PERSON] , [INFO] , потребує значно більшого матеріального забезпечення, ніж вона отримує, оскільки суттєво збільшився розмір витрат на його утримання, а тому розмір аліментів, який на даний час стягується з відповідача є недостатнім для належного забезпечення потреб сина. Як вбачається із довідки № 764-5000957863 від 11.04.2022 року та довідки № 764-5000958125 від 11.04.2022 року позивачка та її син [PERSON] , як внутрішньо-переміщені особи проживають в [ADDRESS] . Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз вищевказаних норм законодавства свідчить про те, що за позовом одержувача аліментів суд може збільшити їх розмір лише за наявності поважних причин, а саме: зміни його матеріального чи сімейного стану; погіршення його здоров`я та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Даний перелік обставин, які можуть слугувати підставою для зменшення розміру аліментів є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Обов`язок доказування наявності наведених обставин покладається на позивача. Суд вважає доведеним, що у зв`язку з підвищенням цін на продовольчі та непродовольчі товари, підвищенням рівня прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку, матеріальний стан позивачки погіршився, розмір аліментів, що стягуються з відповідача не відповідає звичайним потребам сина. Згідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 2 ст. 182 СК України, передбачений мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що сума аліментів, яка стягується на утримання сина [PERSON] , [INFO] , на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 31.01.2012 рокув цивільній справі № 2029/2-3049/11, є недостатньою для належного забезпечення його потреб, а тому заявлені вимоги позивачки [PERSON] про збільшення розміру аліментів підлягають до задоволення, а також вважає за необхідне їх розмір збільшити до 1500 грн. щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд вважає, що визначений розмір аліментів є достатнім та справедливим. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного суду України 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів (п. 23) відповідно до ст. 192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Таким чином, аліменти у зміненому розмірі на користь позивача підлягають стягненню з моменту набранням даним рішенням законної сили. Щодо вимоги про позбавлення батьківських прав, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що малолітній син проживає на даний час разом зі своєю матір`ю - позивачкою [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. В обґрунтування заявлених позовних вимог про позбавлення батьківських прав [PERSON] зазначає, що [PERSON] в повній мірі самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та матеріальному утриманню сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України матір, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх зобов`язань по вихованню дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав: втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною, однак не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 04.06.2015 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України (ухилення від сплати аліментів) та призначено покарання у виді 100 (ста) годин громадських робіт. Судом встановлено, що в період з 20.12.2011 року по 22.03.2015 року, [PERSON] свідомо не здійснив жодної виплати та участі у вихованні сина не приймав, матеріальну чи будь яку іншу допомогу не надавав, чим обмежував сина у праві на повноцінне життя та всебічний розвиток (фізичний, психологічний та соціальний) розвиток. Згідно з довідкою №118247 від 08.10.2020 року, виданої Міжрайонним відділом державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), [PERSON] дійсно не отримувала аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] від [PERSON] за період з 01.04.2020 року по 30.09.2020 року. Як вбачається із довідки №36351067 від 30.06.2022 року, виданої Холодногірсько-Новобаварським відділом державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), [PERSON] не отримувала аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] від [PERSON] за період з 01.01.2022 року по 30.06.2022 року. Відповідно до талону-повідомлення від 28.04.2022 року, виданої Луцьким РУП ГУНП у Волинській області, відносно [PERSON] вирішується питання щодо внесення відомостей до ЄРДР за ч.1 ст. 164 КК України. Із Акта обстеження умов проживання від 28.06.2022 року вбачається, що позивачка [PERSON] проживає разом із своїм чоловіком [PERSON] та трьома дітьми: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Умови проживання задовільні, санітарний стан відповідає нормам, є необхідні меблі та побутова техніка. Стосунки у сім`ї дружні, доброзичливі. Із письмових пояснень [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вбачається, що [PERSON] не бере жодної участі у житті [PERSON] , не виконує покладених на нього обов`язків, у тому числі й по сплаті аліментів на утримання дитини. Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 375-1 від 13.07.2022 року було затверджено висновок служби у справах дітей про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Даний висновок органу опіки та піклування суд вважає належним чином мотивованим та обґрунтованим. Статтею 157 СК України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того законодавством зобов`язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно. Як встановлено судом, відповідач в повній мірі самоусунувся від належного виконання своїх батьківськіх обов`язків без поважних та обґрунтованих причин. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Разом з тим це насамперед є способом захисту прав та інтересів дитини, а тому при вирішенні цього питання перш за все необхідно виходити з інтересів дитини, з`ясувати та оцінити який позитивний чи негативний наслідок для дитини матиме таке рішення. Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 постанови від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Оцінюючи надані сторонами докази, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач в жодній мірі не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, його навчання, не займається підготовкою до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу та не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі. З урахуванням наведеного суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав є обґрунтованими, їх задоволення відповідає інтересам малолітнього [PERSON] , [INFO] , і його подальшого життя. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання малолітньго [PERSON] разом з матір`ю суд зазначає наступне. Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, згідно вимог закону вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б насамперед інтересам неповнолітніх дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їх вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Виходячи з роз`яснень п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. У п. 1 ст. 3 Конвенцією ООН про права дитини від 20.11.1989 року (чинна для України з 27.09.1991 року) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п. 1 ст. 18 цієї Конвенції ООН). Як зазначено у п. 1 ст. 9 Конвенції ООН, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. У своєму рішенні у справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Принцип «найкращих інтересів дитини», що випливає також і з Декларації, є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії. Виходячи з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини, взявши до уваги заяву представника служби у справах дітей, який не заперечує щодо визначення місця проживання дитини разом із матір`ю, суд вважає, що місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , необхідно визначити разом із позивачкою [PERSON] , оскільки на своє переконання, більш комфортним і зручним для дитини буде проживання разом із матір`ю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням вищевикладеної норми законодавства, з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1984, 80 грн., сплачений за позовні вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.. Згідно положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», тому з відповідача слід також стягнути на користь держави судовий збір в сумі 992, 40 грн.

Outcome: approved