Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-28 00:00:00

КС «Святий Мартин» звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 57212,86 грн. та 2481,00 грн. судових витрат. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, 01.04.2021 року між КС «Святий Мартин» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 94-21, згідно з яким остання отримала кредит у розмірі 42500,00 грн. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, однак відповідач свої зобов`язання не виконує, у зв`язку з чим 13.12.2021 року КС «Святий Мартин» було надіслано відповідачу лист-претензію про погашення заборгованості за кредитним договором, на який відповідач не відреагувала. Так, станом на 21.02.2022 року заборгованість відповідача за кредитним договором становить 57212,86 грн., з яких: 41323,56 грн. - залишок заборгованості за кредитом; 5706,05 грн. несплачені 48 % річних та 784,70 грн. інфляційні втрати. Ухвалою суду від 01.04.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 03.05.2022 року від відповідача надійшов відзив, в якому вона вказує на те, що заява про надання кредиту нею не підписувалася, кредитний договір з нею не укладався, грошові кошти вона не отримувала. Жодних дій щодо погашення заборгованості нею також не здійснювалося. Натомість, працівники кредитної спілки протиправно заволоділи її банківською карткою та самостійно сплачували платежі, які відображені у розрахунку. На підтвердження цього факту відповідачем було подано заяву в поліцію щодо вчинення шахрайських дій щодо неї. Таким чином вважає, що позивачем не доведено факту укладення між сторонами кредитного договору та досягнення згоди щодо істотних умов цього договору, а тому у задоволенні позову просить відмовити. Ухвалою від 17.05.2022 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, розгляд справи по суті відкладено на 08.06.2022 року та , в подальшому на 29.07.2022 року. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити з наведених в ньому підстав. Відповідач в судове засідання не з`явилася, представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (ст. 510 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В силу ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. На підтвердження заявлених позовних вимог стороною позивача суду представлено наступні, досліджені судом, докази. Так, відповідно до кредитного договору № 94-21 від 01.04.2021 року, укладеного між КС «Святий Мартин» та [PERSON] на підставі заяви від 31.03.2021 року, відповідачу було надано кредит у розмірі 42500,00 грн. строком на 48 місяців від дати отримання позичальником кредиту зі сплатою 48,00 % річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Відповідно до умов договору, [PERSON] зобов`язалася щомісячно, згідно з графіком погашення кредиту, сплачувати кредит та проценти за його використання. На підтвердження отримання [PERSON] грошових коштів відповідно до кредитного договору, стороною позивача представлено видатковий касовий ордер № 545 від 01.04.2021 року. Згідно з розрахунку заборгованості станом на 21.02.2022 року заборгованість відповідача за кредитним договором становить 57212,86 грн., з яких: 41323,56 грн. - залишок заборгованості за кредитом; 5706,05 грн. - несплачені 48 % річних та 784,70 грн. - інфляційні втрати. Заперечуючи проти позову, сторона відповідача вказувала на те, що [PERSON] заяву про надання кредиту не підписувала, кредитний договір з нею не укладався, грошові кошти вона не отримувала та не користувалася ними. На підтвердження вказаної позиції стороною відповідача суду представлено, досліджений в судовому засіданні, висновок експерта. Так, судом встановлено, що у провадженні сектору дізнання Мукачівського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області перебувають матеріали досудового розслідування, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022078040000392 від 03.05.2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України (підроблення документів). В ході здійснення цього досудового розслідування було проведене експертне дослідження за результатами якого зроблено наступний висновок. Так, у висновку експерта № СЕ-19/107-22/5315-ПЧ від 25.07.2022 року встановлено, що шість підписів у нижній частині кредитного договору № 94-21 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту від 01.04.2021 року, навпроти графи «Позичальник» виконані не [PERSON] . Рукописний текст « [PERSON] » у нижній частині кредитного договору № 94-21 виконаний не [PERSON] . Два підписи у нижній частині заяви про надання кредиту від 31.03.2021 року виконані не [PERSON] . Підпис у нижній частині видаткового касового ордеру № 545 від 01.04.2021 року навпроти графи «Підпис одержувача» виконано не виконаний не [PERSON] . Таким чином судом встановлено, що об`єктом вказаного вище експертного дослідження є кредитний договір № 94-21 від 01.04.2021 року та пов`язані з ним документи. В той же час, предметом цього спору є заборгованість, яка виникла у зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору № 94-21 від 01.04.2021 року. При цьому, у висновку експерта від 25.07.2022 року встановлено, що [PERSON] як не підписувала кредитний договір № 94-21 від 01.04.2021 року, так і заяву про надання кредиту від 31.03.2021 року, а також видатковий касовий ордер № 545 від 01.04.2021 року. У зв`язку з цим слід зазначити про таке. За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису ч. 1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у ч. 1 ст. 215 ЦК України, так і у ст.ст. 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. При цьому, такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Зазначене викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц. Крім того, за висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими в постанові від 26.01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц, визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником). Водночас Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений. З огляду на зазначені вище правові висновки Великої Палати Верховного Суду встановлено, що кредитний договору № 94-21 від 01.04.2021 року між сторонами цього спору є неукладеним, а захист права відповідача у цій ситуації не потребує окремого звернення до суду з, в тому числі і зустрічним, позовом. Таким чином судом встановлено, що відповідач не підписувала кредитний договору № 94-21 від 01.04.2021 року та, відповідно, істотних умов цього договору не погоджувала. Також судом встановлено, що відповідач кредит не отримувала, кредитними коштами не користувалася, кредит не погашала. При цьому, суд критично ставиться до позиції представника позивача з приводу того, що [PERSON] протягом дії кредитного договору № 94-21 від 01.04.2021 року здійснювала погашення кредиту, оскільки жодних доказів на підтвердження того, що кошти на погашення кредиту надходили саме від [PERSON] суду не представлено. Підсумовуючи, суд виснує про відсутність, як у КС «Святий Мартин», так і у [PERSON] відповідних прав і обов`язків, які б користувалися судовим захистом, в силу кредитного договору № 94-21 від 01.04.2021 року, а відтак і про відсутність у КС «Святий Мартин» права на судовий захист в межах розгляду цього спору. Додатково суд вважає звернути увагу на те, що відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У зв`язку з цим суд враховує, що висновок експерта № СЕ-19/107-22/5315-ПЧ від 25.07.2022 року підготовлений у рамках кримінального провадження особою, яка є атестованим судовим експертом, відповідає положенням ст. 102 ЦПК України. Зважаючи на те, що висновок експерта містить інформацію щодо предмета доказування у цьому цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений, суд оцінює такий висновок як допустимий та належний доказ. Представник позивача, заперечуючи проти висновку експерта, не надав доказів на його спростування, не скористався правом на заявлення клопотання про призначення відповідної експертизи у цій справі, не ставив перед судом питання про виклик у судове засідання експерта, який проводив почеркознавчу експертизу. Зазначене узгоджується з висновком, зробленим Верховним Судом у постанові від 05.02.2020 року (справа № 461/3675/17). Суд, ухвалюючи рішення, також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності та враховуючи те, що позивачем не доведено факту укладення кредитного договору № 94-21 від 01.04.2021 року з [PERSON] , отримання нею кредитних коштів та користування такими, суд приходить до висновку недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed