Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області та [PERSON] ; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - державний реєстратор Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради Гнатик А.І., у якому просить суд: - визнати протиправним та скасувати рішення Червонослобідської сільської ради № 36-11 від 29 січня 2018 року в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки загальною площею 0,11 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] ; - скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 0,11 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; за кадастровим номером: 7124989000:02:003:1829 від 07 лютого 2018 року № 113718839; - стягнути з відповідачів на її користь судові витрати /т. 1 а.с. 2-7/. Заявлені позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну підстав позовної заяви /т.2 а.с. 67-73/, обґрунтовано тим, що рішенням Червонослобідської сільської ради № 36-11 від 29 січня 2018 року [PERSON] передано у власність земельну ділянку загальною площею 0,11 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Позивач вважає, що дане рішення є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з наступних підстав. Рішенням Червонослобідської сільської ради № 18 від 26 квітня 1996 року було виділено [PERSON] земельну ділянку. У \~подальшому,\~ рішенням\~ Червонослобідської\~ сільської\~ ради\~ №\~ 55-10\~від 02\~вересня 2010\~року,\~надано позивачу\~ [PERSON] \~у приватну\~власність земельну\~ділянку для\~ведення особистого\~селянського господарства\~за адресою: [ADDRESS] , прощею 0,07 га, за рахунок землекористування [PERSON] . Вказане рішення не скасовано, що підтверджується листом Червонослобідської сільської ради № 1228/02-17 від 25 липня 2018 року. Крім того, 29 травня 2018 року позивачу видана довідка Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області за № 2261, у якій вказано, що земельна ділянка площею 0,07 га за адресою: [ADDRESS] , обліковується за нею. Незважаючи на це, на початку квітня 2018 року [PERSON] стало відомо про передачу її земельної ділянки у власність [PERSON] . Так, звернувшись до Червонослобідської сільської ради із відповідним запитом, позивач дізналася, що відповідач у справі [PERSON] подала до голови Червонослобідської сільської ради лист, у якому просила надати їй дозвіл на виготовлення проекту із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, для подальшої передачі її у приватну власність, для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 0,11 га, по [ADDRESS] . Рішенням Червонослобідської сільської ради № 36-11 від 29 січня 2018 року надано відповідачу [PERSON] у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства прощею 0,1100 га, у тому числі ріллі - 0,1100 га, за адресою: [ADDRESS] . Згідно витягу\~з Державного\~реєстру речових\~прав на\~нерухоме майно\~про реєстрацію\~права власності\~ \~від \~ 07\~ лютого\~ \~2018\~ \~року,\~ \~земельна \~ ділянка\~ \~за \~ адресою: [ADDRESS] , з невідомих позивачу причин, належить на праві приватної власності відповідачу [PERSON] . Відповідно до даного витягу, підставою виникнення права власності стали: відомості з ДЗК, серія та номер: 963155, виданий 07 лютого 2018 року; витяг з рішення Червонослобідської сільської ради № 36-11 від 29 січня 2018 року. Між тим, [PERSON] стверджує, що дана земельна ділянка використовувалася її сім`єю на підставі рішення Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області № 55-10 від 02 вересня 2010 року за цільовим призначенням. Позивач разом з членами її сім`ї обробляли землю, вирощували урожай та вчасно сплачували кошти за користування земельною ділянкою. У 2020 році, навесні, позивачем також було проведено оброблення земельної ділянки та здійснено насадження. З урахуванням наведеного, позивач вважає себе правомірним користувачем спірної земельної ділянки, а тому, на її переконання, повинна була надати свою згоду на припинення права користування нею, однак такої згоди не давала. Також, позивач зауважує, що [PERSON] до заяви, поданої органу місцевого самоврядування, всупереч положенням статті 118 ЗК України, не долучила жодних графічних матеріалів, що містять місце розташування бажаної земельної ділянки, з конкретним визначенням земельної ділянки, яку вона прагнула отримати у власність, а пошук такої ділянки до повноважень ради не віднесено. Не зазначення місця розташування земельної ділянки, на думку позивача, є порушенням порядку звернення та підставою для відмови в наданні земельної ділянки через її фактичну відсутність. Червонослобідська сільська рада не надала належної оцінки наведеним вище порушенням вимог законодавства під час виділення [PERSON] земельної ділянки, а тому рішення Червонослобідської сільської ради № 16-8 від 22.09.2016 позивач вважає неправомірним. Крім того, оскільки рішенням Червонослобідської сільської ради від № 16-8 від 22.09.2016 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою земельної ділянки не було передбачено конкретного місця розташування земельної ділянки, затвердження проекту землеустрою, розробленого на підставі такого рішення органу місцевого самоврядування, та надання земельної ділянки, на думку позивача, суперечить закону. При цьому, позивач зауважує, що пунктом 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Таким чином, позивач вважає, що документом, який посвідчує право приватної власності громадян на земельні ділянки, може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах. З урахуванням наведеного, на підставі пункту 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року, відповідно до якого громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки, позивач стверджує, що власником (частини) спірної земельної ділянки, на підставі рішення Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області № 18 від 26 квітня 1996 року, був [PERSON] . Отже,\~ на\~ переконання\~ позивача,\~ рішення\~ Червонослобідської\~сільської ради № 36-11 від 29 січня 2018 року, в частині передачі у власність відповідачу [PERSON] земельної ділянки, ухвалено всупереч вимогам статей 19, 41 Конституції України. Крім того, позивач зазначає, що оскаржуване рішення було прийняте на підставі документів, які містили недостовірні відомості, оскільки у заяві [PERSON] вказано, що вона є користувачем спірної земельної ділянки, однак а ні підстави, а ні строк такого користування не зазначені. Відтак,\~ [PERSON] \~вважає,\~що прийняття\~Червонослобідською сільською\~радою,\~без її\~відома та\~згоди,\~рішення про\~передачу належної\~їй земельної\~ділянки за\~адресою: [ADDRESS] , у власність відповідачу [PERSON] , позбавило її права власності та можливості користування земельною ділянкою, у зв`язку з чим мало місце непропорційне втручання у право позивача на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції. Наведені обставини стали підставою для звернення позивача з даним позовом до суду. Вказана цивільна справа надійшла у провадження судді Черкаського районного суду Черкаської області Соколишиної Л.Б. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Соколишиної Л.Б. від 21 березня 2019 року відкрито провадження у справі, вирішено проводити її розгляд в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 08 травня 2019 року /т. 1 а.с. 58-59/. 12 квітня 2019 року відповідачем [PERSON] засобами поштового зв`язку скеровано на адресу суду відзив на\~позовну заяву, разом із доказами направлення його копії іншим учасникам справи, який отримано судом 16 квітня 2019 року та долучено до матеріалів справи /т. 1 а.с. 68-77/. 24 квітня 2019 року позивачем [PERSON] засобами поштового зв`язку направлено до суду відповідь на\~відзив, разом із доказами направлення її копії іншим учасникам справи, яка отримана судом 25 квітня 2019 року та долучена до матеріалів справи /т. 1 а.с. 78-86/. 02 травня 2019 року відповідачем [PERSON] засобами поштового зв`язку скеровано на адресу суду заперечення на\~відповідь на\~відзив, разом із доказами направлення їхньої копії іншим учасникам справи, які отримано судом 06 травня 2019 року та долучено до матеріалів справи /т. 1 а.с. 89-98/. Ухвалою суду від 01 липня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді Черкаського районного суду Черкаської області Соколишиної Л.Б. від розгляду даної цивільної справи /т. 1 а.с. 139-140/. 24 вересня 2019 року представником позивача адвокатом Ніколаєвим О.В. подано до суду додаткові пояснення, які долучено до матеріалів справи /т. 1 а.с. 156/. Ухвалою суду від 14 листопада 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті /т. 1 а.с. 171/. У зв`язку зі звільненням головуючої судді [PERSON] з посади судді Черкаського районного суду Черкаської області у відставку, розпорядженням керівника апарату Черкаського районного суду Черкаської області від 14 серпня 2020 року за № 53 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи /т. 2 а.с. 33/. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 серпня 2020 року визначено нового головуючого суддю Миколаєнко Т.А. /т. 2 а.с. 34/. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 19 серпня 2020 року дану цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання на 15 вересня 2020 року /т. 2 а.с. 35-36/. 15 вересня 2020 року справу було знято з розгляду у зв`язку з перебуванням головуючої у справі судді Миколаєнко Т.А. на лікарняному. 07 жовтня 2020 року за клопотанням представника позивача адвоката Ніколаєва О.В. у підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 11 листопада 2020 року. 29 жовтня 2020 року позивачем [PERSON] подано до суду заяву про зміну підстав позовної заяви, разом з доказами направлення її копій іншим учасникам справи /т. 2 а.с. 67-73/. 11 листопада 2020 року за клопотанням представника відповідача [PERSON] адвоката Гриценко Л.О. у підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 16 грудня 2020 року. 23 листопада 2020 року на адресу суду від відповідача [PERSON] засобами поштового зв`язку надійшов відзив на\~заяву про\~зміну підстав\~позовної заяви, разом з доказами направлення його копій іншим учасникам справи, у якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі /т. 2 а.с. 88-94/. В обґрунтування своєї правової позиції відповідач зазначає, що твердження позивача про те, що мали місце посягання на її право власності, є не доведеним, оскільки вона не надає суду жодних доказів свого права власності, а посилається лише на рішення сільської ради, яким виділено їй земельну ділянку, та на довідку, видану сільською радою, згідно якої земельна ділянка рахується за нею. Між тим, станом на момент ухвалення сільською радою рішення про надання позивачу земельної ділянки, існував визначений прямою нормою права порядок набуття права власності на земельну ділянку та вичерпний перелік документів, які посвідчують право власності земельну ділянку. Так, згідно із ст. 125 ЗК України (у редакції від 17.08.2010, чинній на момент ухвалення сільською радою рішення про надання позивачу земельної ділянки), право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Крім того, відповідно до частин 1 - 5 ст. 126 ЗК України (у редакції від 17.08.2010 року) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власті без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. Форми державних актів на право власності на земельну ділянку, право постійно користування земельною ділянкою затверджуються Кабінетом Міністрів України. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону. Жодного документу, із зазначених у ст. 126 ЗК України, позивач не отримала, а рішення сільської ради про передачу їй земельної ділянки не було і не є правовстановлюючим документом. Таке рішення, на думку відповідача, надавало позивачу лише право звернутися до уповноваженого органу за отриманням державного акту. Тобто, для реалізації права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки, згідно чинного на той час законодавства, позивач, на переконання відповідача, мала вчинити активні дії після отримання рішення сільської ради: 1) зібрати необхідні документи та отримати державний акт; 2) зареєструвати право власності, згідно державного акту. Позивач не вчинила зазначених дій і не набула права власності. Посилання позивача у позовній заяві на практику ЄСПЛ щодо трактування «законних сподівань», відповідач вважає формальними, вирваними із контексту, та наголошує на тому, що одним із трьох критеріїв, сформованих практикою ЄСПЛ, за наявності яких нереалізоване право може бути «розумним очікуванням» та підпадати під охорону норми ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, є реальність права. На думку відповідача, право позивача, як вона гадає, надане їй рішенням сільської ради, не є чітко визначеним. У рішенні вказано лише площу ділянки та назву вулиці, на якій вона розташована. Водночас, позивач не звернулася до землевпорядної організації для виготовлення технічної документації на земельну ділянку для її формування як об`єкту цивільного права. Відповідно, не було визначено координати земельної ділянки, не присвоєно кадастровий номер, не внесено відомості до Державного земельного кадастру. Якби позивач вчинила дії, передбачені чинним на той час законодавством, і земельна ділянка була сформована як об`єкт цивільних прав, будь-які спроби отримати у власність належну їй земельну ділянку були б марними і неможливими. А за умов, зазначених у позові та заяві про зміну підстав позовної заяви, позивач, на переконання відповідача, не набула права на конкретну, реальну земельну ділянку. Відтак, на думку відповідача, позивач не довела, що набула право на розумні очікування/законі сподівання, які підлягають захисту Першим протоколом до Конвенції. З приводу обраних позивачем способів захисту, відповідач зауважує, що спочатку позивач заявляє про те, що порушено її право власності згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а в подальшому зазначає про порушення, допущені органом місцевого самоврядування при ухваленні рішення про передачу відповідачу у власність земельної ділянки, через відсутність графічних матеріалів у додатках до клопотання. За вказаних обставин, відповідачу не зрозуміло, з яких підстав позивач вважає оскаржувані рішення незаконними. Також відповідач вважає, що достатніх, належних, допустимих та достовірних доказів на доведення того факту, що земельна ділянка, яку отримала у власність відповідач, є тією земельною ділянкою, на яку заявляє права позивач, суду не надано. Так, позивач долучила до матеріалів справи копію рішення Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області № 9-11 від 27 травня 2011 року, згідно якого відповідачу [PERSON] надано дозвіл замовити виготовлення технічної документації із землеустрою щодо земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] за рахунок землекористування [PERSON] (батька відповідача). Твердження позивача щодо порушення вимог ст. 118 ЗК України (відсутності графічних матеріалів), на переконання відповідача, спростовуються матеріалами цивільної справи. Зокрема, у матеріалах справи міститься копія проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідачу [PERSON] , у якому наявні викопіювання з кадастрової карти (плану), що і є тими графічними матеріалами, на яких зображено місце розташування земельної ділянки. Червонослобідська сільська рада правом на подачу відзиву як на позовну заяву, так і на заяву про зміну підстав позову, у встановлений законом не скористалася. 16 грудня 2020 року та 11 січня 2021 року за клопотанням представника відповідача [PERSON] адвоката Гриценко Л.О. проведення підготовчого розгляду справи було відкладено. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 18 лютого 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті /т. 2 а.с. 133-135/. Ухвалою Черкаського\~районного суду\~Черкаської області\~від 07\~грудня 2021\~року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів [PERSON] ; зобов`язано позивача направити третій особі [PERSON] копію позовної\~заяви разом\~з додатками\~та встановлено\~йомуп`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали, а також копії позовної заяви з додатками, для подання пояснень третьої особи /т. 2 а.с. 231-233/. 27 січня 2022 року на адресу суду від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів [PERSON] надійшли письмові пояснення, разом з доказами направлення їхніх копій іншим учасникам справи, у яких [PERSON] просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, а розгляд справи здійснювати у його відсутності /т. 3 а.с. 14-15/. В обґрунтування своєї правової позиції зазначає, що йому не відомі обставини набуття права власності його матір`ю [PERSON] на земельну ділянку, з приводу якої виник спір. Водночас, зауважує, що з позову не вбачається, яким чином оформлення його матір`ю права власності на земельну ділянку площею 0,11 га з кадастровим номером 7124989000:02:003:1829 порушило права позивача. У рішенні сільської ради, на яке посилається позивач як на документ, на підставі якого вона нібито набула право власності на земельну ділянку, вказано лише площу земельної ділянки та назву вулиці, на якій ця ділянка знаходиться. Відтак, [PERSON] вважає, що на підставі даного рішення сільської ради позивач отримала лише право на звернення до землевпорядної організації для підготовки документів та формування земельної ділянки як об`єкту цивільних прав. При цьому, він наголошує на тому, що об`єктом цивільних прав (цивільного обороту) земельна ділянка стає після виготовлення технічної документації, коли спеціалісти визначають конкретні межі/точки місцезнаходження земельної ділянки, формується кадастровий номер і всі ці дані вносяться до Публічної кадастрової карти України. Тільки так земельну ділянку можна ідентифікувати та виокремити серед інших об`єктів нерухомого майна. По [ADDRESS] розташована не одна земельна ділянка, а позивач, на його думку, не надводить переконливих мотивів і не надає доказів, чому дійшла висновку, що саме земельна ділянка, право власності на яку оформила його матір, могла б належати позивачу, якби вона звернулася до землевпорядників для розробки технічної документації. За об`єктивних причин неможливо відрізнити чи відокремити одну від одної земельну ділянку, яка має кадастровий номер, та земельну ділянку, яка не була сформована і гіпотетично знаходиться на тій же вулиці. Весь позов він вважає таким, що ґрунтується виключно на припущеннях позивача. Крім того, [PERSON] стверджує, що позивачем не надано доказів набуття права власності на земельну ділянку, та зазначає, що національним земельним законодавством передбачено конкретний перелік документів, якими може бути посвідчено право власності на земельну ділянку (ст. 126 ЗК України), однак позивач, на його переконання, не надала жодного документу на підтвердження свого права власності. Також, [PERSON] наголошує на тому, що законодавством передбачено момент, із якого особа набуває право власності чи право користування на земельну ділянку. Цим моментом є момент державної реєстрації таких прав. Доказів, які б підтверджували факт реєстрації права власності позивача на земельну ділянку, яка є предметом спору, на його думку, суду не надано. З урахуванням наведеного, позовні вимоги, як первісні, так і у зміненому вигляді, [PERSON] вважає необґрунтованими, поведінку позивача недобросовісною, а сам позов надуманим і безпідставним, стверджуючи, що у позивача не виникло право власності на земельну ділянку, а рішенням сільської ради їй було надано лише певне право, для реалізації якого вона мала вчинити активні дії, що у подальшому могли мати наслідком набуття права власності на земельну ділянку, однак не вчинила їх. При цьому, просить врахувати, що Верховний Суд у своїх правових висновках закріпив правозастосовну практику і надав роз`яснення, що коли особа отримала дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки і зволікає розробкою та поданням на затвердження, вона цілком може очікувати, що земельна ділянка буде надана в користування іншій особі (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду № 688/2908/16-ц від 29.09.2020 року). У судовому\~засіданні позивач\~ [PERSON] \~та її\~представник \~адвокат Ніколаєв\~О.В. заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити, виходячи з підстав, наведених у заяві про зміну підстав позовної заяви. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Гриценко Л.О. у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити у позові та надали пояснення, аналогічні змісту відзиву на заяву про зміну підстав позовної заяви. При цьому, представник відповідача [PERSON] адвокат Гриценко Л.О., у порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України, до закінчення судових дебатів, усно заявила про те, що протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду стороною відповідача будуть подані до суду докази розміру судових витрат, понесених її довірителькою [PERSON] . Представник відповідача Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області Кибукевич І.А. у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити у позові та зазначила, що позивач, як на підставу для визнання протиправним та скасування оспорюваного рішення Червонослобідської сільської ради, посилається на те, що [PERSON] до заяви, поданої органу місцевого самоврядування, всупереч положенням статті 118 ЗК України, не долучила графічних матеріалів, що містять місце розташування бажаної земельної ділянки, яку вона прагнула отримати у власність. Дане твердження, на переконання представника відповідача, спростовується матеріалами сесії, у яких наявна відповідна заява [PERSON] , її паспортні дані, а також викопіювання бажаної земельної ділянки. На підтвердження своїх слів надала вказане викопіювання, яке долучено судом до матеріалів справи. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів, - державний реєстратор Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради Гнатик А.І., у заяві, адресованій суду, просив розгляд справи проводити у його відсутності. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів, [PERSON] , у своїх письмових поясненнях, також просив суд розгляд справи здійснювати у його відсутності. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи. Враховуючи викладене, суд вважає можливим провести судове засідання за даної явки учасників справи. Заслухавши вступне слово сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд виходить із таких міркувань. У судовому засіданні встановлено, що рішенням Червонослобідської сільської ради народних депутатів № 18 від 26 квітня 1996 року «Про наділення земельних ділянок під городи» [PERSON] виділено земельну ділянку /т. 2 а.с. 145-149/. У подальшому, рішенням Червонослобідської сільської ради № 55-10 від 02 вересня 2010 року «Про надання та вилучення земельних ділянок» надано у власність [PERSON] земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,07 га по [ADDRESS] , за рахунок\~землекористування [PERSON] /т.1 а.с. 40/. З копії довідки Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області № 2261 від 29 травня 2018 року вбачається, що за [PERSON] обліковується земельна ділянка площею 0,07 по [ADDRESS] . Дана земельна\~ділянка не\~приватизована /т. 1 а.с. 10/. У відповідь на адвокатський запит Червонослобідська сільська рада Черкаського району Черкаської області листом № 1228/02-17 від 25 липня 2018 року повідомила адвоката [PERSON] про те, що рішення сесії Червонослобідської сільської ради за № 55-10 від 02 вересня 2010 року не скасовувалося /т. 1 а.с. 20/. Між тим, рішенням Червонослобідської сільської ради № 9-11 від 27 травня 2011 року «Про надання та вилучення земельних ділянок» [PERSON] надано дозвіл замовити в організації, яка має дозвіл (ліцензію) на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документа, який посвідчує право власності на земельні ділянки громадян для ведення особистого селянського господарства, площею 0,03 га, по [ADDRESS] , за рахунок\~землекористування [PERSON] /т. 1 а.с. 11/. 17 червня 2016 року відповідач у справі [PERSON] звернулася до голови Червонослобідської сільської ради із письмовою заявою про надання їй дозволу на виготовлення проекту із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для подальшої передачі її у приватну власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 0,11 га, по [ADDRESS] /т. 1 а.с. 17/. Зі змісту пояснюючої записки членів комісії з питань земельних відносин, екології та використання природних ресурсів слідує, що на засіданні комісії, яке відбулося 16 вересня 2016 року, була розглянута заява [PERSON] щодо надання дозволу на розробку проектної документації на земельну ділянку площею 0,11 га по [ADDRESS] . На комісії була присутня заявниця, яка пояснила, що вона використовує земельну ділянку розміром 0,11 га, та просила дозволу на її приватизацію. Згідно наданих пояснень та документів, комісія рекомендувала сесії розглянути дане питання /а.с. 42/. Відповідно до Витягу з рішення Червонослобідської сільської ради № 16-8 від 22 вересня 2016 року «Про розгляд заяв щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадян», [PERSON] надано дозвіл замовити в організації, яка має дозвіл (ліцензію), розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,11 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, в адміністративних межах [ADDRESS] /т. 1 а.с. 40, зворот/. У 2017 році ДП «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 0,1100 га гр. [PERSON] у власність для ведення особистого селянського господарства за адресою: [ADDRESS] /т. 1 а.с. 21-39/. Зі змісту\~пояснювальної записки\~до вказаного\~проекту землеустрою\~вбачається,\~що підставою\~ для\~ його\~ розроблення\~ є\~ рішення\~ Червонослобідської\~ сільської\~ ради\~ №\~ 33-23\~ від\~27\~жовтня 2017\~року.\~На момент\~розроблення проекту земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності,\~не наданих у власність або\~постійне користування в межах населеного пункту /т. 1 а.с. 22/. Рішенням Червонослобідської сільської ради № 56 від 30 травня 2017 року «Про надання дозволу на розробку проекту коригування генерального плану на земельну ділянку» надано дозвіл [PERSON] на розробку проекту коригування генерального плану забудови села Червона Слобода Черкаського району Черкаської області, земельної ділянки площею 0,11 га по [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд /т. 1 а.с. 14/. Рішенням Червонослобідської сільської ради № 82 від 01 серпня 2017 року «Про розроблення детального плану забудови території [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд», фінансування розроблення детального плану забудови території [ADDRESS] , від [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, ухвалено здійснити за рахунок [PERSON] /т.1 а.с. 13/. У подальшому, рішенням Червонослобідської сільської ради № 33-23 від 27 жовтня 2017 року «Про внесення змін до п. І п.п. 1 рішення сесії сільської ради від 22 вересня 2016 року за № 16-8, до п. І п.п. 1 рішення сесії сільської ради від 26 квітня 2011 року за № 8-17, в рішення сесії сільської ради від 03 липня 2017 року за № 28-15, до п.п. 25 додатку № 3 в рішення сесії сільської ради від 15 жовтня 2013 року за № 36-8» внесено зміни до п. І п.п. 1 рішення сесії сільської ради № 16-8 від 22 вересня 2016 року, та викладено його в такій редакції: «Надати гр. [PERSON] , яка зареєстрована в [ADDRESS] , дозвіл замовити в організації, яка має дозвіл (ліцензію), розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,11 га для ведення особистого селянського господарства, в адміністративних межах [ADDRESS] » /т. 1 а.с. 25/. Згодом, рішенням Червонослобідської сільської ради № 36-11 від 29 січня 2018 року «Про затвердження проектів відведення земельних ділянок», серед іншого, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 0,1100 га гр. [PERSON] у власність для ведення особистого селянського господарства за адресою: [ADDRESS] ; та надано гр. [PERSON] у власність земельну ділянку за кадастровим номером 7124989000:02:003:1829 для ведення особистого селянського господарства площею 0,1100 га, у тому числі: ріллі 0,1100 га, за адресою: [ADDRESS] /т. 1 а.с. 15-16/. З копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 113718839 від 12 лютого 2018 року вбачається, що право власності на земельну ділянку площею 0,11 га за кадастровим номером 7124989000:02:003:1829, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; було зареєстровано за [PERSON] /т. 1 а.с. 12/. Водночас, згідно копії договору дарування земельної ділянки від 02 серпня 2018 року, укладеного між [PERSON] та неповнолітнім [PERSON] , який діяв від свого імені за згодою батька [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Старовойтовим О.С., речове право на земельну ділянку загальною площею 0,11 га, що розташована за адресою:\~ [ADDRESS] ; перейшло до [PERSON] /т. 2 а.с. 216-217/. З копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 133019092 від 02.08.2018 встановлено, що рішенням державного реєстратора в особі приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Старовойтова О.С. № 42357827 від 02 серпня 2018 року зареєстровано за [PERSON] речове право на земельну ділянку за кадастровим номером 7124989000:02:003:1829, площею 0,11 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS] /т. 2 а.с. 218/. Між тим, 30 жовтня 2018 року позивач у справі [PERSON] скерувала на адресу Червонослобідської сільської ради та 25-ти її депутатів заяву для винесення рішення на сесію, у якій просила винести питання про надання їй дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для подальшої передачі її у приватну власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 0,07 га, по [ADDRESS] , яку їй надано рішенням Червонослобідської сільської ради № 55-10 від 02 вересня 2010 року; а також просила прийняти відповідне рішення, яким задовольнити її заяву /т. 1 а.с. 48-50/. Рішенням Червонослобідської сільської ради № 55-2 від 03 грудня 2018 року «Про розгляд заяви гр. [PERSON] щодо надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою на земельну ділянку площею 0,07 га по [ADDRESS] » тимчасово відмовлено [PERSON] у наданні дозволу замовити в організації, яка має дозвіл (ліцензію), розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,07 га, в [ADDRESS] , для ведення особистого селянського господарства, у зв`язку з тим, що дана земельна ділянка на даний час перебуває у власності [PERSON] , згідно договору дарування земельної ділянки за № 1625 від 02 серпня 2018 року /т. 1 а.с. 8/. Крім того, на обґрунтування заявлених позовних вимог, позивачем долучено копії квитанцій про сплату нею земельного податку за 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018 роки /т. 1 а.с. 43-45/. Надані позивачем копії квитанцій про сплату податку за землю, у яких платником зазначений [PERSON] /т. 1 а.с. 46-47/, суд до уваги не приймає, як неналежні докази. Також, не може бути прийнята судом як належний та допустимий доказ у розумінні статей 77-78 ЦПК України, копія заяви [PERSON] /т. 1 а.с. 42, зворот/, оскільки вона є частково нечитабельною та не містить частини тексту, що позбавляє суд та інших учасників судового процесу можливості ознайомитися зі змістом даного документу у повному обсязі. При цьому, суд зауважує, що текст документу є головним елементом документу та повинен містити інформацію, заради фіксування якої було створено документ. Іншими словами, документ, що надається, повинен мати текст, який можливо дослідити та який несе певний зміст. За клопотанням представника позивача адвоката Ніколаєва О.В. у судовому засіданні були допитані свідки. Так,\~свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що обіймав посаду заступника голови земельної комісії Червонослобідської сільської ради. Як йому відомо, на той час земельна ділянка належала [PERSON] , однак подробиць не пригадує. Чи розглядалося за його участі, як члена земельної комісії або депутата сільської ради, питання про надання [PERSON] у власність земельної ділянки, не пам`ятає. Однак, пригадує, що кошти за земельну ділянку по [ADDRESS] сплачувала [PERSON] , що, на його думку, свідчить про те, що сільська рада виділяла їй земельну ділянку у користування. У відповідь на запитання представника відповідача [PERSON] адвоката Гриценко Л.О., сказати коли і на підставі чого [PERSON] виділялася земельна ділянка, не зміг. Про те, що [PERSON] є власницею земельною ділянки, йому відомо із розмов, що відбувалися у сільській раді. Свідок [PERSON] дала суду покази, у яких зазначила, що у період з 2008 року до 2018 року працювала спеціалістом-землевпорядником Червонослобідської сільської ради. У той час [PERSON] був наданий дозвіл на приватизацію земельної ділянки, на підставі якого остання провела відповідні обміри. У подальшому, [PERSON] звернулася до сільської ради повторно та просила надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою на збільшену площу, а саме на 0,11 га. Заява була розписана сільським головою їй до виконання. У зв`язку із цим, нею було підготовлено пакет документів на розгляд вказаного питання земельною комісією. На засідання комісії запросили [PERSON] . Комісія заслухала пояснення останньої та запропонувала винести дане питання на розгляд сесії. Вона підготувала необхідні документи та була доповідачем на сесії. Сесія проголосувала за надання дозволу. Після цього [PERSON] виготовила проект землеустрою, пройшла відповідні погодження та подала його на розгляд земельної комісія, яка розглянула його та передала на розгляд сесії. Сесія затвердила проект землеустрою та надала [PERSON] дозвіл виготовити правовстановлюючі документи на земельну ділянку. При цьому, свідок зауважила, що вона у своїх поясненнях повідомила обставини так, як це було передбачено порядком, проте не стверджує, що у випадку [PERSON] було саме так. Пізніше із заявою звернулася [PERSON] , у якій повідомила, що [PERSON] приватизувала земельну ділянку, яка обліковувалася за нею. Дану заяву розглянули комісією та подали на розгляд сесії, яка, у свою чергу, запропонувала [PERSON] звернутися до суду, оскільки сесія сільської ради не може скасувати своє рішення. Крім того, свідок зауважила, що вона здійснює перевірку лише складу документів, а дотримання процедури виділення земельної ділянки перевіряє земельна комісія. У відповідь на запитання представника позивача адвоката Ніколаєва О.В., свідок зазначила, що про те, що земельна ділянка, якою користується [PERSON] , була передана [PERSON] , дізналася зі змісту скарги [PERSON] . За рахунок якої земельної ділянки було збільшено площу земельної ділянки [PERSON] , їй не відомо. Допитаний у\~судовому засіданні\~свідок [PERSON] повідомив, що був головою земельної комісії Червонослобідської сільської ради. Усі питання, які надходили на розгляд комісії, за його резолюцією, передавалися на розгляд сесії. Комісія не має права надавати/вилучати земельні ділянки, а лише рекомендує сесії розглянути відповідні питання. Якщо у депутатів є зауваження вони їх озвучують на сесії. За місцем розташування земельної ділянки по [ADDRESS] виїжджали [PERSON] та [PERSON] . Це було взимку. Все було нормально. Проголосували за надання [PERSON] дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення їй у власність земельної ділянки. Які документи розглядали та чи збільшували площу земельної ділянки, не пам`ятає. Згодом [PERSON] подала до земельної комісії свою заяву. Виявили спір та рекомендували звернутися до суду, так як сесія у даному випадку нічого не вирішить. Чи обліковувалася земельна ділянка, надана [PERSON] , за [PERSON] , не знає, оскільки обліку земельних ділянок комісія не веде. Коли [PERSON] надала документи, усі зрозуміли, що тут «щось не те». Пояснень від [PERSON] та [PERSON] , він, як голова земельної комісії, не вимагав. Чи запрошували [PERSON] на засідання комісії, не пам`ятає. Свідок [PERSON] , будучи допитаною у судовому засіданні, пояснила, що у період з 2006 року до 2014 року працювала секретарем Червонослобідської сільської ради, а також неодноразово була депутатом даної сільської ради. Чи брала участь у розгляді питань про відведення [PERSON] та [PERSON] у власність земельних ділянок, не пам`ятає. Пригадує лише одну сесію, на якій була присутня [PERSON] . На даній сесії розглядалася питання незаконного надання земельної ділянки [PERSON] іншій особі. З цього приводу виступили голова земельної комісії та землевпорядник, які повідомили про незаконність надання земельної ділянки [PERSON] іншій особі. Сесія рекомендувала [PERSON] звернутися до суду. Що саме зазначала тоді [PERSON] , не пригадує, як і того, кому саме була передана дана земельна ділянка Свідок [PERSON] дала суду покази, у яких зазначила, що не пам`ятає, коли та як саме надавали [PERSON] у власність земельну ділянку. Якщо у земельної комісії не виникає запитань, дане питання виноситься на розгляд сесії. Питань до [PERSON] не було. У подальшому [PERSON] разом зі своїм чоловіком прийшли на сесію сільської ради, надали документи про те, що за [PERSON] обліковується земельна ділянка по [ADDRESS] , і повідомили, що [PERSON] неправомірно забрала у [PERSON] вказану земельну ділянку. Так як депутати не можуть скасувати власне рішення, їй було рекомендовано звернутися до суду. У відповідь на запитання представника відповідача [PERSON] адвоката Гриценко Л.О. свідок зазначила, що про те, що [PERSON] забрала у [PERSON] земельну ділянку, їй стало відомо зі слів останньої. Допитані у судовому засіданні [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , кожен окремо, дали суду покази, якими засвідчили факт користування [PERSON] земельною ділянкою в [ADDRESS] , а також вказали, що особисто допомагали їй виконувати польові роботи на цій земельній ділянці, зокрема, садити та копати картоплю. Відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу. На стадії формування земельної ділянки особа, яка прагне отримати цю ділянку у власність, з одного боку, та відповідний орган державної влади чи місцевого самоврядування, уповноважений приймати рішення щодо надання відповідної ділянки у власність, з іншого боку, перебувають в адміністративних відносинах. Тому допоки на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, який прийняв рішення щодо передання земельної ділянки у власність, особа не зареєструвала відповідне речове право на цю ділянку, за участі такого суб`єкта існує публічно-правовий спір, який належить до юрисдикції адміністративного суду, крім випадку, якщо певне речове право на ту ж ділянку чи на її частину на момент прийняття вказаного рішення належить іншій особі. Даний висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, наведеній у постанові від 12.12.2018 у справі № 617/1315/15-ц. Отже, цей спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та підсудний Черкаському районному суду Черкаської області. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України). Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини 1, 2 статті 2 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України та частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Подібна норма знайшла закріплення і у ЦПК України. Так, відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Крім того, захисту в суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес особи, який має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004. При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Тобто вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Лише у разі встановлення наявності порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу позивача та відповідності обраного останнім способу захисту такому порушенню або оспоренню суд може прийняти рішення про задоволення позову. Така позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, або компенсація витрати, що виникли у зв`язку з порушенням прав, чи в інший спосіб нівелює негативні наслідки такого порушення. Дані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, наведеній у постанові від 01.03.2018 у справі № 910/2280/17. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Частина друга статті 16 ЦК України містить перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). Предметом спору в цій справі, виходячи із заявлених позовних вимог, є: - визнання протиправним та скасувати рішення Червонослобідської сільської ради № 36-11 від 29 січня 2018 року в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки загальною площею 0,11 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] ; - скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 0,11 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; за кадастровим номером: 7124989000:02:003:1829. Як вбачається\~зі змісту\~позовної заяви,\~ [PERSON] ,\~звертаючись до\~суду з\~даним позовом,\~пов`язує\~порушення своїх\~прав із\~тим,\~що ухвалення\~Червонослобідською сільською\~радою,\~без її\~відома та\~згоди,\~оспорюваного рішення\~про передачу\~належної їй\~земельної ділянки\~за адресою: [ADDRESS] , у власність відповідачу [PERSON] , позбавило її права власності та можливості користування земельною ділянкою. Як на документи, що посвідчують її право власності, позивач посилається на рішення Червонослобідської\~сільської ради\~№ 55-10\~від 02\~вересня 2010\~року,\~яким надано\~їй у\~приватну власність\~ земельну\~ ділянку\~ для\~ ведення\~ особистого\~ селянського\~ господарства\~ за\~ \~адресою: [ADDRESS] , прощею 0,07 га, за рахунок землекористування [PERSON] , а також на довідку Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області № 226 від 29 травня 2018 року, згідно якої земельна ділянка площею 0,07 га за адресою: [ADDRESS] , обліковується за нею. Надаючи правову оцінку вказаним доводам позивача на предмет їх відповідності нормам матеріального права, суд зазначає наступне. Відповідно до частини 2 статті 78 ЗК України (тут і надалі у редакції, чинній на момент ухвалення сільською радою рішення про надання позивачу у власність земельної ділянки) право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. За змістом частин 6 - 10 статті 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою (далі - Комісія). Комісія протягом трьох тижнів з дня одержання проекту надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. У разі відмови у погодженні проект повертається заявнику у зазначений у цій частині строк. У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається Комісією до відповідного органу земельних ресурсів для здійснення такої експертизи. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. Згідно з вимогами статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. За змістом частин 1 - 4 статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. Форми державних актів на право власності на земельну ділянку, право постійного користування земельною ділянкою затверджуються Кабінетом Міністрів України. З урахуванням наведеного, суд констатує, що позивачем не надано жодного документу, визначеного ст. 126 ЗК України, на підтвердження виникнення у неї як права власності, так і права користування спірною земельною ділянкою. Рішення \~Червонослобідської \~сільської \~ради \~№ \~55-10\~ від\~02\~вересня 2010\~року,\~яким [PERSON] \~надано у\~приватну власність\~земельну ділянку\~для ведення\~особистого селянського\~господарства за\~адресою: [ADDRESS] ,\~площею 0,07\~га,\~за рахунок\~землекористування [PERSON] , не є правовстановлюючим документом, а лише надавало позивачу певне право, для реалізації якого вона мала вчинити активні дії, що у подальшому могли мати наслідком набуття нею права власності на земельну ділянку. Зокрема, для виникнення такого права, позивач, згідно чинного на той час законодавства, повинна була одержати документ, що посвідчує право власності державний акт, та здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно. Таким чином, [PERSON] , яка у період із 02 вересня 2010 року до 30 жовтня 2018 року, тобто протягом 8-ми років, не вчинила жодних активних дій, спрямованих на набуття у власність земельної ділянки, не була наділена правами власника щодо вказаної земельної ділянки та цілком могла очікувати, що земельна ділянка буде надана у власніть/користування іншій особі. Подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц. Декрет Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», на який посилається позивач, стверджуючи, що документом, який посвідчує право приватної власності громадян на земельні ділянки, може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах, втратив чинність на підставі Закону № 139-V від 14.09.2006, тобто до ухвалення сільською радою рішення про надання позивачу у власність земельної ділянки. Слід зауважити, що формування земельної ділянки полягає у визначенні її як об`єкта цивільних прав та передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Отже, земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї. Земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі, якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). Надаючи оцінку доводам позивача про те, що мало місце непропорційне втручання у її право на мирне володіння своїм майном, суд зазначає, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві: деякі інші права й інтереси, що становлять активи, теж можуть розглядатися як «майнові права», а отже, як «майно» (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 05 січня 2000 року у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202, § 100). Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50). Проте стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не гарантує право на набуття майна (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Копецький проти Словаччини», § 35). Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Останнє повинно давати змогу чітко визначити конкретний майновий інтерес особи, який, наприклад, має бути передбаченим у відповідних нормативних приписах або підтвердженим в іншому правовому акті, зокрема, у судовому рішенні (див. для порівняння mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 02 липня 2002 року у справі «Гайдук та інші проти України» (Gayduk and Others v. Ukraine), заяви № 45526/99 та інші). Очікування не буде легітимним, коли є спір щодо правильності тлумачення та застосування національного законодавства, і доводи заявника відхиляє національний суд (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Копецький проти Словаччини», § 50). Як уже зазначалося, позивач протягом 8-ми\~років не вчинила жодних активних дій, передбачених національним законодавством, спрямованих на набуття у власність земельної ділянки, а саме: не отримала державний акт та не здійснила державну реєстрацію права на нерухоме майно, а тому, з плином часу, втратила право бути впевненою у своїх легітимних очікуваннях, що виникли у неї на підставі рішення Червонослобідської сільської ради № 55-10 від 02 вересня 2010 року. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] \~не підлягає\~задоволенню,\~оскільки позивачем\~не доведено\~порушення її\~прав та\~законних інтересів\~оспорюваним рішенням\~Червонослобідської сільської\~ради Черкаського\~району Черкаської\~області. Крім того, суд не може залишити без уваги той факт, що згідно копії договору дарування земельної ділянки від 02 серпня 2018 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Старовойтовим О.С., речове право на земельну ділянку загальною площею 0,11 га, розташовану за адресою:\~ [ADDRESS] ; перейшло до [PERSON] /т. 2 а.с. 216-217/. З копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 133019092 від 02.08.2018 встановлено, що рішенням державного реєстратора в особі приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Старовойтова О.С. № 42357827 від 02 серпня 2018 року зареєстровано за [PERSON] речове право на зазначену вище земельну ділянку /т. 2 а.с. 218/. Про вказані обставини було достовірно відомо позивачу на момент звернення до суду з даним позовом, оскільки підставою для ухвалення рішення Червонослобідської сільської ради № 55-2 від 03 грудня 2018 року про відмову у наданні їй дозволу замовити в організації, яка має дозвіл (ліцензію), розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,07 га, в [ADDRESS] , став той факт, що дана земельна ділянка перебуває у власності [PERSON] /т. 1 а.с. 8/. Також, на цьому неодноразово акцентував увагу суд упродовж судового розгляду справи. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у п. 58 постанови від 04.09.2018 року в справі № 823/2042/16, належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Таким чином, пред`являючи вимогу про скасування державної\~реєстрації права\~власності [PERSON] \~ на\~ земельну\~ ділянку\~ загальною\~ площею\~ 0,11\~ га,\~ розташовану\~ за\~ адресою:\~ [ADDRESS] ;\~за кадастровим\~номером:\~7124989000:02:003:1829,позивач, будучи обізнаною із обставинами, що мають істотне значення у справі, обрала неефективний спосіб захисту порушеного, на її думку, права, пред`явила позов до неналежного відповідача, не змінювала відповідним чином свого позову і не скористалася правом на подачу клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи залучення до участі у справі співвідповідача. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав та пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійними підставами для відмови у позові, що узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постановах від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц, від 26 лютого 2020 року в справі № 304/284/18, від 06 квітня 2021 року в справі № 910/10011/19 та від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19. З огляду на вищевикладене, суд не надає оцінки доводам сторін у справі з приводу предмета спору щодо їх обґрунтованості, та відмовляє у задоволенні позову з підстав не доведення позивачем порушення її прав і законних інтересів у зв`язку\~із прийняттям\~оскаржуваного рішення\~органу місцевого\~самоврядування,\~обрання неналежного\~способу захисту\~свого правата пред`явлення позову до неналежного відповідача. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові на позивача. Таким чином, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати у справі суд залишає за позивачем. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed