Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-01 00:00:00

\~ \~ \~ \~До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , ПАТ «Білицький завод «Теплозвукоізоляція», Коцюбинська селищна рада, Регіональне відділення Фонду державного майна України у Київській області, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном. В позовній заяві зазначає, що в травні місяці 2017 року між позивачем у справі [PERSON] та [PERSON] (надалі третя особа) було укладено договори купівлі продажу будівель та споруд та земельної ділянки. Так, відповідно до договору купівлі продажу від 12 травня 2017 року позивач набула у власність нерухоме майно, а саме: гаражні бокси - прохідна «А», загальною площею 378,7 кв.м.; цех «Б», загальною площею 1343,1 кв. м, офісно-складські приміщення «Г», загальною площею 565.3 кв. м.; побутові приміщення «Ж», загальною площею 167,3 кв.м.; трансформаторна підстанція «В», загальною площею 34,1 кв. м.; котельня «3», загальною площею 215,3 кв. м.; водонапірна вежа «И», загальною площею 95,2 кв. м.; артезіанська свердловина «К», загальною площею 25.8 кв. м.; сарай «Л»; сарай «М»: вбиральня «С»; альтанка «Т»; гараж «Ч»; огорожа №1-3; пожежний резервуар №4. Згідно договору купівлі продажу від 12 травня 2017 року позивач також придбала у продавця [PERSON] земельну ділянку кадастровий № 3210946200: 01:\~015: 0005 площею 1, 6221 за адресою [ADDRESS] з цільовим призначенням для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємства переробної, машинобудівної та іншої промисловості, для обслуговування виробничої бази. Укладені договори були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнко В.В. про що зроблено реєстраційні записи за № 807 та 803. Під час відчуження нерухомого майна продавець [PERSON] гарантував, що прихованих недоліків нерухоме майно немає, нікому іншому не відчужене, в оренді не перебуває, під забороною (арештом), заставою, в тому числі податковою, не перебуває, як внесок до статутного капіталу (фонду) юридичних осіб не передано, судового спору щодо нього а також прав третіх осіб як в межах України, так і за її межами немає, укладанням цього договору не порушуються права користування третіх осіб, в тому числі малолітніх та неповнолітніх, недієздатних та обмежено дієздатних осіб. Вищевикладені обставини позивач підтверджує договорами купівліпродажу нерухомого майна від 20 травня 2017 року, Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. В процесі експлуатації придбаного нерухомого майна та підготовки його до реконструкції позивачу стало відомо, що в офісно-складському приміщенні під літерою «Г» площею 81 м. кв. проживають відповідачі у справі, вважають зайняті ними приміщення житловим будинком [ADDRESS] , стверджують, що вони у законний спосіб набули право користування житлом, прописані в ньому, а тому добровільно звільнити їх відмовляються. Однак, позивач стверджує, що зайнятий відповідачами об`єкт нерухомості не має правового статусу житлового і за ним не було закріплено земельну ділянку для обслуговування. Між тим, вказує про те, що на порушення норм земельного законодавства, у відсутність правовстановлюючих документів на землю та «будинок», відповідачі у справі користуються земельною ділянкою, що розташована під зайнятими ними приміщеннями, огородили землю парканом, що унеможливлює вільний доступ як до належного позивачу на праві власності нерухомого майна так і до земельної ділянки під ним. Зазначає про те, що за таких умов позивач позбавлена можливості вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном, внаслідок чого змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Відповідно до отриманої позивачем Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості по [ADDRESS] , відомості по даному об`єкт, а саме житловому будинку [ADDRESS] , відсутні. 13 квітня 2017 року позивач звернулась до Коцюбинської селищної ради із запитом щодо наявності чи відсутності в межах населеного пункту смт. Коцюбинське будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] , за результатами розгляду якого 20 липня 2017 року Управлінням житловокомунального господарства «Біличі» позивачу було видано довідку про те, що будинки [ADDRESS] та [ADDRESS] на балансі УЖКГ «Біличі» не знаходяться. Вважає, що відповідачі у справі без законних правових підстав проживають в нежитловому приміщенні, що розташоване в [ADDRESS] , не дають доступу до нього, та чинять позивачу перешкоди у здійсненні права власності. Як вбачається із Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 13 грудня 2012 року виконавчим комітетом Коцюбинської селищної ради Київської області попередньому власнику спірного майна - Приватному акціонерному товариству «Білицький завод «Теплозвукоізоляція», офісноскладські приміщення «Г» загальною площею 565,3 кв.м., є складовою об`єкту нерухомого майна, належного на праві приватної власності товариству. Приміщення, в якому мешкають відповідачі, відповідно до рішення виконавчого комітету Коцюбинської селищної ради № 160 від 30 жовтня 2012 року та виданого на його підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно є складовою частиною об`єкту нерухомості за адресою [ADDRESS] (будівлі та споруди), що не відноситься до житлового фонду. Звертає увагу на те, що оскільки, спірний об`єкт нерухомого майна не є житловим будинком, а тому до спірних правовідносин не можуть бути застосовані норми ст. 812, 814 ЦК України. Викладені обставини позивач підтверджує Інформаційною довідкою з Державного реєстру від 19 жовтня 2017 року, Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 13.12.2012 року. Оскільки, відповідачі у справі чинять [PERSON] перешкоди в доступі до офісно-складських приміщень під літерою Г, позивач позбавлена можливості використовувати їх за цільовим призначенням, здійснити заплановану реконструкцію приміщення, виготовити проектнокошторисну документацію та відповідно подати декларацію про початок будівельних робіт. Таким чином, своїми діями відповідачі суттєво обмежують та створюють перешкоди позивачу у здійсненні свого права власності. Між позивачем та відповідачами договірних зобов`язань не існує і вони відмовляються добровільно звільнити офісно-складські приміщення «Г» та земельну ділянку, належні позивачу на праві власності. З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просить зобов`язати відповідачів у справі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , усунути перешкоди [PERSON] (особова картка платника податків [NUMBER] ) у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном, а саме: звільнити офісно-складське приміщення літ. «Г» за адресою: [ADDRESS] площею 87,4 м кв.: побутове приміщення № 1 площею 81,0 м2, побутове приміщення №2 площею 2,2 м2 групи приміщень № 8; коридор № 4 площею 4,2 м2 групи приміщень № 1; звільнити земельну ділянку кадастровий номер 3210946200: 01: 015: 0005 площею 84,1 м2 (0,00841 га), яку займають офісно-складські приміщення літ. «Г» за адресою: [ADDRESS] площею 87,4 м кв.. знести самочинно виконану добудову над частиною офісно-складського приміщення літ. «Г» за адресою: [ADDRESS] - побутовим приміщенням [ADDRESS] площею 81,0 м2. Стягнути з відповідачів понесені судові витрати. В судовому\~засіданні позивач\~та представник\~позивача просили уточнену позовну заяву задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Римаренко І.В., яка представляла до цього інтереси всіх відповідачів згідно наявних в матеріалах справи ордерів, просила в задоволенні позову відмовити на підставі поданого відзиву. Відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином. В судове засідання представник третьої особи: Регіонального відділення Фонду державного майна України у Київській області не з`явився, до суду подавали письмові пояснення по справі. В судове засідання представник третьої особи: Коцюбинської селищної ради не з`явився, до суду подавали клопотання про розгляд справи без участі їх представника. В судове засідання представник третьої особи ПАТ «Білицький завод «Теплозвукоізоляція» не з`явився, до суду подавали заяву про розгляд справи у їх відсутність. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлені належним чином. Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку сторін по справі, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до договору купівліпродажу від 12 травня 2017 року позивач у справі набула у власність нерухоме майно, а саме: гаражні бокси - прохідна «А», загальною площею 378,7 кв.м.; цех «Б», загальною площею 1343,1 кв. м, офісно-складські приміщення «Г», загальною площею 565.3 кв. м.; побутові приміщення «Ж», загальною площею 167,3 кв.м.; трансформаторна підстанція «В», загальною площею 34,1 кв. м.; котельня «3», загальною площею 215,3 кв. м.; водонапірна вежа «И», загальною площею 95,2 кв. м.; артезіанська свердловина «К», загальною площею 25.8 кв. м.; сарай «Л»; сарай «М»: вбиральня «С»; альтанка «Т»; гараж «Ч»; огорожа №1-3; пожежний резервуар №4. Згідно договору купівліпродажу від 12 травня 2017 року позивач є також власником земельної ділянки кадастровий № 3210946200: 01:\~015: 0005 площею 1, 6221 за адресою [ADDRESS] з цільовим призначенням для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємства переробної, машинобудівної та іншої промисловості, для обслуговування виробничої бази. Частину офісноскладського приміщення під літерою «Г» зайняли відповідачі у справі та проживають у ньому, вважаючи його будинком [ADDRESS] площею 81 м. кв. та земельною ділянкою кадастровий номер 3210946200: 01:\~015: 0005, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . У наданому до суду 3 березня 2019 року відзиві на позовну заяву, відповідач у справі [PERSON] заперечувала проти позову, вважала правомірним проживання та користування житловим будинком [ADDRESS] . Для з`ясування обставин, що мають значення для розгляду справи, у відповідності до ст. 106 ЦПК України, була проведена судова будівельно-технічна та земельно-технічна експертиза. Так, згідно висновку експерта [PERSON] не використовуються приміщення офісно-складського приміщення літ. «Г» за адресою: [ADDRESS] площею 87,4 м2, а саме: побутове приміщення №1 площею 81,0 м2, побутове приміщення №2 площею 2,2 м2 групи приміщень №8; коридор №4 площею 4,2 м2 групи приміщень №1 через відсутність фактичного доступу до них, зі сторони території належного їй на праві власності майнового комплексу за адресою: [ADDRESS] . Дані приміщення займають 84,1 м2 (0,00841 га) земельної ділянки кадастровий номер 3210946200:01:015:0005 за адресою: [ADDRESS] (додатки №№1, 2 Висновку). Крім того, з висновку експерта вбачається, що біля та над частиною офісно-складського приміщення №1 площею 81,0 м2 групи приміщень №8 виконано двоповерхову прибудову, вхід до якої здійснюється з огородженої території, доступ до якої з території майнового комплексу за адресою: [ADDRESS] (фотознімки №№7-15) відсутній. У відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] також вказує, що вона та її сім`я з 1980 року мешкають в будинку [ADDRESS] , який існував та існує на даний час. Раніше вказаний будинок (на той час барак), як вказує відповідач, займала велика кількість сімей працівників заводу «Теплозвукоізоляція», які в подальшому були розселені. При цьому, відповідач вказує, що її сім`я залишилася проживати в даному будинку, що вони сплачували квартплату та комунальні послуги спочатку до ЖЕКу заводу «Теплозвукоізоляція», а потім до УЖКГ «Біличі». На підтвердження викладених обставин відповідачка надала квитанції про сплату комунальних платежів, копію договору про надання послуг з централізованого водопостачання, водовідведення та вивозу відходів від 25.05.2010 року. Відповідачка також вказала, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області по справі №2-1447/2005 від 23 червня 2005 року за нею було визнано право на проживання в будинку [ADDRESS] . Зобов`язано Ірпінський МВ ГУ МВС України в Київській області зареєструвати її в будинку [ADDRESS] . Вказала, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області по справі № 2-217/2006 від 12 січня 2006 року визнано за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] право користування будинком [ADDRESS] . Обґрунтовуючи заперечення вищевказаними доказами, відповідач [PERSON] вважає своє користування будинком [ADDRESS] законним, а тому в задоволенні позову просить відмовити. Суд не погоджується з міркуваннями та наведеними аргументами відповідача щодо правомірного користування майном, належним позивачу на праві власності, і вважає за необхідне зазначити про таке. Відповідачка вважає, що будинок [ADDRESS] існував та існує в даний час. Однак, приміщення, в якому мешкає відповідачка та члени її родини, відповідно до рішення виконавчого комітету Коцюбинської селищної ради № 160 від 30 жовтня 2012 року та виданого на його підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно є складовою частиною об`єкту нерухомості за адресою [ADDRESS] (будівлі та споруди). Дані приміщення не відносились і не відносяться до житлового фонду. Відповідач у відзиві на позовну заяву вказує, що раніше вказаний будинок (на той час барак), займала велика кількість сімей працівників заводу «Теплозвукоізоляція», які в подальшому були розселені». В судовому засіданні було встановлено та підтверджено відповідними доказами, що сім`я [PERSON] у складі чотирьох осіб (він, дружина [PERSON] , сини [PERSON] відповідач по справі та [PERSON] ) як робітника заводу «Теплозвукоізоляція» проживала в бараку [ADDRESS] . Як вбачається, зокрема, з пояснень третьої особи ПАТ «Білицький завод «Теплозвукоізоляція», зазначений будинок є будинком барачного типу, для проживання не придатний, введений в експлуатацію 1962 р. і підлягав знесенню, прописувати мешканців та заселяти мешканців заборонено. Разом з ними у вказаному приміщенні після реєстрації шлюбу з [PERSON] в 1980 р. почала проживати і [PERSON] , як член сім`ї робітника заводу [PERSON] . Рішенням Ірпінського виконкому від 20.07.1981 р № 334 сім`ї [PERSON] у складі чотирьох осіб (він, дружина [PERSON] . сини [PERSON] та [PERSON] ) була надана трикімнатна квартира [ADDRESS] . Жила площа квартири становить 36.0 м2, на підставі чого було видано Ордер № 1101 від 29.07.1981 р. [PERSON] в ордер на отримання житла не була внесена у зв`язку з тим, що у справі квартирного обліку були відсутні документи про місце прописки і про забезпеченість її жилою площею по місцю прописки. По невідомим причинам [PERSON] не прописалась на жилу площу до чоловіка і не виселилась з ним на жилу площу, котру отримав її свекор - [PERSON] ; Вказаний барак № 58 після відселення з нього робітників заводу розпорядженням адміністрації заводу «Теплозвукоізоляція» віддано цеху № 2 для виробничих потреб і не являється жилим приміщенням. [PERSON] чоловік [PERSON] разом зі своєю дружиною були зобов`язані звільнити зазначений барак і перейти на жилу площу відповідно до Ордера № 1101 від 29.07.1981. Відповідно до спільної відповіді Виконкому Ірпінської міської Ради народних депутатів та Білицького заводу «Теплозвукоізоляція», яка була надана на лист №30.07037.1 від 22.11.1982 Виконкому Київської обласної Ради народних депутатів, Ірпінський виконком вважає, що [PERSON] умисно не покращив житлові умови собі та своїй дружині [PERSON] . Разом з тим, працівниками ПАТ «Білицький завод «Теплозвукоізоляція» було виявлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , за відсутності відповідного дозволу власника про надання приміщення у користування (оренду), без укладання договору оренди фактично самовільно використовують офісно-складські приміщення за літ. Г, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку поблизу зазначеного будинку. Окрім того, мешканцями будинку було самовільно добудовано другий поверх до зазначеного одноповерхового приміщення, порушено цілісність несущої стіни шляхом встановлення вікна. Таким чином, Відповідач у справі [PERSON] не наводить доказів існування житлового будинку [ADDRESS] як самостійного об`єкту нерухомого майна, правовстановлюючих документів на нього та правомірності користування ним. Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданим 13 грудня 2012 року виконавчим комітетом Коцюбинської селищної ради Київської області підтверджено, що попередньому власнику спірного майна - Приватному акціонерному товариству «Білицький завод «Теплозвукоізоляція» належали офісноскладські приміщення «Г» загальною площею 565,3 кв.м. по [ADDRESS] . Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості по [ADDRESS] , відомості по даному об`єкт, а саме житловому будинку [ADDRESS] , відсутні. Крім того, довідкою від 20 липня 2017 року Управління житлово комунального господарства «Біличі» підтверджено, що будинку [ADDRESS] та на балансі УЖКГ «Біличі» не знаходиться. Таким чином, Відповідач у справі [PERSON] не спростувала позовних вимог позивача та не надала належних доказів правомірності користування складським приміщеннями по [ADDRESS] . Так само суду не надано доказів правомірності користування земельною ділянкою за даною адресою. Разом з тим, як встановлено судом, відповідачі у відсутність правовстановлюючих документів на землю та «будинок», користуються земельною ділянкою, що розташована під зайнятими ними приміщеннями, огородили землю парканом, що унеможливлює вільний доступ як до належного позивачу на праві власності нерухомого майна так і до земельної ділянки під ним. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно зі\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до\~ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним із способів такого захисту є визнання права. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України\~передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі\~ст. 391 ЦК України\~власник майна\~має право\~вимагати усунення\~перешкод у\~здійсненні ним\~права користування\~та розпоряджання\~своїм майном. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Ч. 2 ст. 158 ЗК України передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб. Відповідно до\~Постанови Пленуму\~ВССУ\~з розгляду\~цивільних і\~кримінальних справ\~№ 5\~від 07.02.2014\~р. Про\~судову практику\~в справах\~про захист\~права власності\~та інших\~речових прав»- власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно Правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6- 92 цс 15 (Постанова від 27 травня 2015 року), - передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем. Частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Слід зауважити, що надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору\~ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. З огляду на те, що позивачем підтверджено обставини, викладені в позовній заяві належними та допустимими доказами, суд вважає, що вирішення спору шляхом задоволення позовних вимог в повному обсязі буде ефективним захистом зі сторони суду порушеного права позивача, як власника спірного об`єкта нерухомості та відповідатиме статті 1 першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~та статті 8, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. На підставі викладеного,

Outcome: approved