Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договорами позик. Свої вимоги мотивує тим, що 18 січня 2020 року між позивачем, як позикодавцем, та відповідачем, як позичальником, був укладений договір позики на суму 3\~000,00 доларів США строком до 18 липня 2020 року. Крім того, 24 вересня 2021 року між сторонами також був укладений договір позики на суму 12\~900,00 грн без нарахування відсотків строком до 30 жовтня 2021 року та 01 грудня 2021 року - на суму 1\~300,00 доларів США строком до 31 січня 2022 року. Вказані договори позик були укладені в письмові формі та підписані сторонами. Свої зобов`язання відповідач за вказаними договорами не виконав, досудові вимоги позивача залишені без задоволення. Позивач зазначає, що станом на 20 травня 2022 року офіційний курс долара США згідно з даних НБУ складає 29,2549 грн. З урахуванням викладеного, позивач просить стягнути з відповідача в гривневому еквіваленті заборгованість: 1) по договору позики від 18 січня 2020 року в загальному розмірі 115\~699, 38 грн, з яких: 87\~764,70 грн заборгованість за основним зобов`язанням, 4840,28 грн 3% річних, 23\~094,40 грн - сума втрат від інфляції; 2) по договору позики від 24 вересня 2021 року в загальному розмірі 14 719, 46 грн, з яких: 12 900,00 грн заборгованість за основним зобов`язанням, 214,18 грн 3% річних, 1\~605,28 грн - сума втрат від інфляції; 3) по договору позики від 01 грудня 2021 року в загальному розмірі 41 970, 99 грн, з яких: 38\~031,37 грн заборгованість за основним зобов`язанням, 340,72 грн 3% річних, 3\~599,90 грн - сума втрат від інфляції, а також судовий збір в сумі 1723,89 грн та витрати на правову допомогу адвоката. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06 червня 2022 року відкрите спрощене позовне провадження у справі із викликом сторін. Позивач [PERSON] змінив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача заборгованість станом на 18 липня 2022 року: 1) по договору позики від 18 січня 2020 року в загальному розмірі 3180,00 доларів США, з яких: 3000,00 доларів США заборгованість за основним зобов`язанням, 180,00 доларів США 3% річних; 2) по договору позики від 24 вересня 2021 року в загальному розмірі 15 173, 66 грн, з яких: 12 900,00 грн заборгованість за основним зобов`язанням, 276,73 грн 3% річних, 1\~996,93 грн - сума втрат від інфляції; 3) по договору позики від 01 грудня 2021 року в загальному розмірі 1317,95 доларів США, з яких: 1300,00 доларів США заборгованість за основним зобов`язанням, 17,95 доларів США 3% річних, а також судовий збір в сумі 1723,89 грн та витрати на правову допомогу адвоката. Вказана заява прийнята до розгляду. Правом подання відзиву відповідач не скористався. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про день, час та місце судового засідання повідомлялися в порядку визначеному чинним законодавством, однак представник позивача надав до суду заяву в якій просить розгляд справи провести у їх відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, не заперечують щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином, відповідно до норм чинного законодавства, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов відповідач не надав, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом установлено,\~що 18\~січня 2020\~року між [PERSON] та [PERSON] , як позичальником, укладений договір позики. Відповідно до умов договору позивач передав, а відповідач прийняв у власність позику в розмірі 3\~000 доларів США строком до 18 липня 2020 року із сплатою відсотків в розмірі 1500,00 грн на місяць. Крім того, 24\~вересня 2021\~року між [PERSON] та [PERSON] , як позичальником, також укладений договір позики згідно умов якого позивач передав, а відповідач прийняв у власність позику в розмірі 12 900,00 грн строком до 30 жовтня 2021 року без нарахування відсотків. Також 01\~грудня 2021\~року між [PERSON] та [PERSON] , як позичальником, укладений договір позики згідно умов якого позивач передав, а відповідач прийняв у власність позику в розмірі 1300,00 доларів США строком до 31 січня 2022 року без нарахування відсотків. Відповідно до пункту 2 цих договорів, зазначена сума коштів отримана позичальником від позикодавця повністю під час оформлення цього договору. Згідно п. 5 вказаних договорів у випадку коли позичальник не повернув суму позику в строк він зобов`язаний сплатити суму боргу відповідно до ст. 625 ЦК України з урахуванням індексу інфляції за весь період прострочення. Отже сторони, уклавши договори, погодили умови, порядок виконання зобов`язань, строк позик та досягли згоди з усіх істотних умов договорів від 18\~січня 2020\~року,\~24\~вересня 2021\~року та 01 грудня 2021 року. Доказів про те, що вказані договори визнані недійсними матеріали справи не містять. Кошти надані позикодавцем, про що свідчать умови договору. Позичальник свої зобов`язання належними чином за вказаними договорами не виконав. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ст. 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Як установлено судом позичальник свої зобов`язання не виконав, а тому сума позик отримана позичальником за вказаними вище договорами підлягає стягненню з відповідача. Звертаючись до суду із даним позовом, позивач просив стягнути на його користь суму боргу в ті грошовій валюті в які надавалась позика, зокрема в іноземній. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні.\~Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, в якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона і на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.\~У разі ж отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому\~як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, відповідає чинному законодавству. Суд зважає,\~що 18\~січня 2020\~року та 01\~грудня 2021\~року сторони уклали позику в іноземній валюті, відповідачем отримана сума коштів у позику в іноземній валюті, договір передбачає виконання зобов`язання в валюті зобов`язання, отримана сума не повернута і до цього часу, а тому на користь позивача слід стягнути борг в іноземній валюті, який за договором позики від 18 січня 2020 року становить 3000,00 доларів США, а за договором від 01 грудня 2021 року - 1300,00 доларів США. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст. 1049 ЦК України, відповідно до яких належним виконанням зобов`язання з боку\~позичальника\~є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті\~містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від\~04 липня 2018 в справі № 14-134цс18 та від 23 жовтня 2019 року в справі №723/304/16-ц. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Також, підлягає поверненню позивачу в іноземні валюті 3% річних, оскільки відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Однак, індекс інфляції в даному випадку не стягується, так як позика надавалася в іноземній валюті, а тому відсутні підстави для урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції. Що стосується стягнення 3 % річних від простроченої суми, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У контексті статей 524, 533535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. Частина друга статті 625 ЦК України визначає, що 3 % річних (чи інший розмір, визначений договором) визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі в даному випадку в іноземній валюті, тобто в доларах США. Такий правовий\~висновок, викладений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц. Отже 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу за договором позики від 18 січня 2020 року в розмірі 3000,00 доларів США помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються із дня, наступного за днем, передбаченим для його виконання у межах заявленого позивачем строку (730 днів), помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного 365 днів у році, що становить 180,00 долари США, а 3% річних за договором позики від 01 грудня 2021 року, розрахованого за аналогічним принципом з урахуванням простроченої суми за цим договором та кількості днів прострочення, становить 17,95 доларів США. Що стосується позики від 24 вересня 2021 року, то сума позики підлягає поверненню в гривні, так як визначена в договорі, що становить 12 900,00 грн. Сума не повернута позичальником, а тому ця сума підлягає стягненню з відповідача. Проценти визначені відповідно до ст.625 ЦК України (3% річних) за період з 31 жовтня 2021 року до 18 липня 2022 року становить 276,73 грн. Розрахунок позивачем проведений вірно з урахуванням строків користування коштами та періоду прострочення виконання. Крім того, за договором від 24 вересня 2021 року підлягає задоволенню і вимога про стягнення інфляційних втрат в розмірі 1\~996,93 грн. Їх розрахунок проведений з урахуванням строків виконання зобов`язань, тобто з 31 жовтня 2021 року до 18 липня 2022 року та встановлених Державною службою статистики України індексів інфляції (індексів споживчих цін) за період прострочення зобов`язання з повернення позики та відповідає Рекомендаціям відносно порядку застосування індексу інфляції при розгляді судових справ, викладеним в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 року №62-97. Отже, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором позики від 24 вересня 2021 року також підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням змінених позивачем вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 1467,61 грн судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved