Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 04.11.2016 року між позивачем та ФГ «Галинка» укладено інвестиційний договір № 2 предметом якого є фінансування інвестором (Позивач) обладнання для вирощування малька риб в розмірі 1\~011\~963, 00 грн. та його подальшу поставку і встановлення. Фінансування згідно умов договору здійснюється в грошовій формі. Як зазначає позивач на виконання умов вказаного договору нею було передано [PERSON] (Відповідач 2) грошові кошти, про що останнім була написана розписка. Пунктом 6.2. договору встановлений строк повернення інвестицій до 06 липня 2019 року. Позивачка стверджує, що неодноразово зверталась до Відповідачів з вимогою повернути кошти. Також нею було надано [PERSON] акт виконаних робіт по встановленню обладнання, з метою передачі Відповідачу 1 та його підписання. Посилаючись на те, що [PERSON] не забезпечив після встановлення обладнання підписання акту з боку ФГ «Галинка», Відповідач 1 та Відповідач 2 діяли спільно за попередньою домовленістю та перебувають у шлюбі та враховуючи, що з боку Позивача зобов`язання по договору виконані належним чином позивач просила суд стягнути з ФГ «Галинка» та [PERSON] солідарно неповерненні за інвестиційним договором кошти в сумі 1\~011\~963, 00 грн. Представник позивача та позивач в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином. Представник відповідачів в судове засідання не з`явився, надав письмові пояснення, в яких зазначив, що інвестиційний договір № 2 підписаний між [PERSON] та ФГ «Галинка» не містить умов про покладення виконання зобов`язань на будь-яку третю особу, а також передання коштів, зокрема [PERSON] . Умовами договору передбачено здійснення інвестицій у грошовій формі виключно на користь ФГ «Галинка». Позивачем належним чином не виконані умови договору, щодо фінансування тому і відсутнє право на стягнення коштів. Вказана позиція була викладена у відзиві на позовну заяву. Зважаючи на вищевикладене в позові просив відмовити в повному обсязі. Справу просив слухати у його відсутнысть. Разом з тим Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи. У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004 Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення. Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав). Суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»). Отже, за висновками суду, що неявка позивача та його представника у черговий раз може призвести до затягування строків розгляду справи та, як наслідок, порушення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Приймаючи до уваги належне повідомлення позивача та її представника про розгляд даної справи, а також приймаючи до уваги, що судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Цивільним процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів, що є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18. Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 роу у справі №9901/949/18 (провадження №11-1179заі19) Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Дослідивши та проаналізувавши докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом достовірно встановлено, що 4 листопада 2016 року між Фермерським господарством «Галинка», в особі голови Сокол Галини Борисівни (Замовник) та [PERSON] (Генеральний інвестор) укладено інвестиційний договір № 2. (а.с. ) Згідно п. 2.1. договору Замовник для запуску циклу по вирощуванню малька риб (або інших циклів) замовляє обладнання, а Генеральний інвестор здійснює фінансування обладнання в розмірі 1\~011\~963, (один мільйон одинадцять тисяч дев`ятсот шістдесят грн. 00 коп.), що еквівалентно за курсом Національного банку України на дату укладення договору 39\~538 (тридцять дев`ять тисяч п`ятсот тридцять вісім доларів США) та забезпечує поставку та встановлення обладнання під ключ. Відповідно до п. 7.6. договору Генеральний інвестор забезпечує встановлення обладнання «під ключ». В ході виконання робіт Замовник та Генеральний інвестор складають акти виконаних робіт з зазначенням переліку, об`єму та вартості виконаних робіт. Акти повинні бути погоджені та підписані Сторонами та скріплені печаткою. Підписання даного акту є підтвердженням здійснення інвестицій. Інвестування встановлення обладнання «під ключ» здійснюється Генеральним інвестором як в грошовій формі (пункт 7.8 Договору). Директор ФГ «Галинка» Сокол Г.Б. надаючи 24.03.2021 року в судову засіданні пояснення зазначила, що жодних грошових коштів від Позивача Фермерське господарство не отримувало. Також заперечила факт надання для підписання акту виконаних робіт. Відповідач [PERSON] надаючи свої пояснення 08.02.2022 року в судову засіданні вказав, що не є стороною інвестиційного договору, а тому в нього не виникає солідарного обов`язку погасити борг. Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших\~актів цивільного законодавства,\~звичаїв\~ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України). Статтею 509 Цивільного кодексу України встановлено зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати\~майно, виконати роботу, надати\~послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від\~вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. (ч. 1 ст. 510 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 511 Цивільного кодексу України зобов`язання\~не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених\~договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Допитана в судовому засідання в якості свідка [PERSON] повідомила, що в процесі підписання та виконання договору вона вважала [PERSON] стороною правовідносин щодо інвестування та вказувала що постійно з ним спілкувалась та надавала йому акт виконаних робіт для підписання в тому числі засобами поштового зв`язку. Суд критично ставиться до таких свідчень оскільки вони не підтверджуються належним та допустимими доказами які містяться в матеріалах справи. Більше того позивач та її представник неодноразово в судовому засідання наголошували на тому, що нададуть відповідні письмові докази на підтвердження своєї позиції, однак цього не забезпечили. На основі наявних в матеріалах справі доказів судом достовірно встановлено, що між позивачкою та ФГ «Галинки» на підставі Інвестиційного договору № 2 виникли правовідносини, пов`язані зі спільним запуском та встановленням обладнання по вирощуванню малька риб. Досліджений в судовому засіданні договір містить чіткі умови інвестування та поетапного виконання зобов`язань з боку Генерального інвестора. Крім того умови вказаного договору не передбачають покладення будь-яких обов`язків щодо повернення інвестицій на третіх осіб, в тому числі і [PERSON] . Твердження позивачки щодо обов`язку [PERSON] погасити заборгованість ґрунтуються виключно на власному тлумаченні умов договору та не підтверджуються жодними доказами. Більше того позивачкою не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про належне виконання з її сторони умов інвестиційного договору № 2, як то зарахування коштів на рахунок фермерського господарства, замовлення обладнання та його встановлення. Також судом встановлено, що 7 листопада 2016 року [PERSON] написав та підписав документ з назвою « [INFO] » (а.с. ). Зі змісту вказаного документу вбачається, що [PERSON] взяв в [PERSON] грошові кошти на закупку обладнання інкубаційного цеху. Строк поставки обладнання до 20 лютого 2017 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України за\~договором\~позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші\~речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. В постанові від 08.07.2019 № 524/4946/16-ц Верховним судом сформовано наступну правову позицію в аналогічних правовідносинах, зокрема вказано, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою\~статті 1049 ЦК України\~встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей\~1046,\~1047 ЦК України\~суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі\~№ 6-1967цс15 та постановах Верховного Суду - від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16. Зі змісту дослідженої в судовому засідання розписки вбачається, що вона не містить умов які б свідчили, що вказані грошові кошти отриманні у борг та підлягають поверненню. Також вказана розписка не містить вказівки що вона укладена в рамках інвестиційного договору № 2 та з метою його виконання. В судовому засіданні сторони пояснили, що грошові кошти вказані в розписці належать чоловіку [PERSON] та передавались ним особисто. Як вбачається з позовної заяви позивачем заявлені вимоги щодо солідарного стягнення з ФГ «Галинка» та [PERSON] грошових коштів на свою користь. Однак в додаткових поясненнях наданих на адресу суду 04.07.2022 року, позивач просить стягнути борг в повному обсязі лише з ФГ «Галинка». Відповідно до ст. 541 Цивільного кодексу України (далі - ЦКУ) визначає, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених\~договором\~або законом, зокрема у разі неподільності предмета\~зобов`язання. Суд виходячи із загальних засад цивільного права, робить висновок, що домовленість двох осіб, за загальним правилом, не може створити обов`язки для іншої особи, яка не бере участь у такій угоді. Таким чином, різні за правовою суттю угоди сторін у цьому спорі не можуть породити солідарного обов`язку. Зважаючи на наведене, позивач під час розгляду справи не довела належними та допустимими доказами, що вона (як це визначено нею підставою позову) виконала свої зобов`язання за договором та має право вимоги на повернення коштів. Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого\~особистого немайнового\~або майнового права та інтересу. (ч.1. ст. 16 Цивільного кодексу України). У статті 2 ЦПК України визначені завдання та основні засади цивільного судочинства, серед яких змагальність та диспозитивність. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. У ч. 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Суд дійшов висновку, що позивачем вибрано неналежний спосіб захисту своїх прав оскільки заявлено вимогу про солідарне стягнення коштів. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed