Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-19 00:00:00

Короткий зміст позову. Позивач [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду із позовом до до Товариства з обмеженою відповідальністю «МС ІмперіалБуд» про захист прав споживачів та стягнення коштів. В обґрунтування позову зазначає, що між нею та ТОВ «МС ІмперіалБуд» 09.02.2017 року було укладено попередній договір №А_209, згідно до п.1 якого передбачалося, що ТОВ «МС ІмперіалБуд» зобов`язувався продати, а вони придбати в термін до кінця 1-го кварталу 2019 року квартиру [ADDRESS] загальною площею 69,18 кв.м, в тому числі житловою 36.82 кв.м. з укладенням надалі основного договору купівлі продажу нерухомого майна. Зазначає, що згідно умов наведеного договору, забезпечувальний платіж становив 892422 грн. 00 коп. Аргументує окрім наведеного вимоги і тим, що на виконання умов договору, нею було перераховано до розрахунковий рахунок ТОВ «МС ІмперіалБуд» кошти, а саме: 892422.00 грн. за платіжним дорученням №2 від 17.02.2017 року. Посилається на те, що між нею та ТОВ «МС ІмперіалБуд» було укладено попередній договір купівлі продажу нерухомого майна, у якому були передбачені сторонами договору усі істотні його умови; разом з цим, ТОВ «МС ІмперіалБуд» не виконало взятого на себе зобов`язання, не укладено договору купівлі продажу квартири у строк до кінця першого кварталу 2019 року та її неодноразові звернення щодо позитивного вирішення питання не реагували та відповідно їй не було повернуто забезпечувальний платіж. Вважає, що з ТОВ «МС ІмперіалБуд» повинно бути стягнуто на її користь суму 892422.00 грн. та інфляційні і 3% річних, останні передбачені вимогами ст. 625 ч.2 ЦК України, з розрахунку інфляційних збитків (за період з 01.04.2019 року по 01.04.2022 року), що складає 185440.19 грн. та 3% річних (за період з 01.04.2019 року по 01.04.2022 року) що становлять 80317.98 грн. Рух справи та позиція сторін. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05.04.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11.05.2022 року закрито підготовче провадження по справі. Відзив на позовну заяву в суд від відповідача не поступало. Представник позивача [PERSON] адвокат Гладкий А.П. в судовому засіданні надав пояснення,\~посилаючись на\~обставини викладені\~в позовній\~заяві. В подальшому до суду скерував письмову заяву про розгляд справи за його та позивача відсутності; позовні вимоги підтримують в повному обсязі, які просили задовольнити, не заперечуючи проти розгляду справи в заочному порядку і ухвалення заочного рішення. Представник відповідача ТОВ «МС ІмперіалБуд» в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день, час і місце розгляду справи, відомостей про поважність причини неявки суду не надав. Відповідно до ст.\~280\~ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до положень ч.2 ст.\~247\~ЦПК\~України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд вважає, що можливо розглянути справу у відсутність відповідача, та зі згоди позивача в заочному порядку, що відповідатиме вимогам ст. 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Положеннями ст. 4 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Досліджені докази та застосовані норми права. Судом належними доказами по справі встановлено, що 09.02.2017 року між ТОВ «МС ІмперіалБуд» та [PERSON] було укладено попередній договір №А_209, згідно до п.1 якого передбачалося, що ТОВ «МС ІмперіалБуд» зобов`язувався продати, а [PERSON] придбати в термін до кінця 1-го кварталу 2019 року квартиру [ADDRESS] загальною площею 69,18 кв.м, в тому числі житловою 36.82 кв.м. з укладенням надалі основного договору купівлі продажу нерухомого майна. Згідно п.2.2 вказаного договору, [PERSON] зобовязалася сплатиту товариству на момент підписання основного договору, до моменту його нотаріального посвідчення, повну вартість обєкта нерухомості 892422,00 грн., з розрахунку вартості 1.0 кв.м площі квартири 12900 грн. Договір є двостороннім, підписаний з однієї сторони ТОВ «МС ІмперіалБуд» в особі представника Романюк І.С., з іншої [PERSON] відповідав дійсним намірам і волі сторін. Договір і виконання договору були зрозумілі. Разом з цим, відповідач виконання умов договору, при належній сплаті визначеного платежу позивачем, не виконав та не було укладено основного договору купівлі продажу з [PERSON] (а.с. 8-9). На розрахунковий рахунок ТОВ «МС ІмперіалБуд» від позивача поступили кошти, а саме: 892422.00 грн. за платіжним дорученням №2 від 17.02.2017 року (а.с. 10). Перерахована сума підтверджена і довідкою відповідача, в особі представника [PERSON] (а.с.11). Судом також встановлено, що на момент розгляду справи письмового договору купівлі-продажу будинку, як і будь-якого іншого правочину (договору оренди, тощо), між сторонами укладено не було, а сплачені позивачами кошти в сумі 892422 грн. 70 коп. не повернуті. Відповідно до\~ст. 129 Конституції України, ст.\~13,89 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно з вимог ЦПК України, \~всі наявні докази для підтвердження своїх вимог та заперечень сторони повинні надати до початку розгляду справи по суті. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина 1 ст.628 ЦК передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Інститут свободи договору передбачає можливість сторін вільно визначати зміст договору, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, які не суперечать законодавству, з врахуванням звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому сторони мають право врегулювати й ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства та не суперечать ним. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір В майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основі їй її договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Отже, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, яке б мало випливати із договору, укладеного сторонами, який би за своєю формою та змістом відповідав закону. Оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна, який би за своєю формою та змістом відповідав закону, між сторонами укладено не було, а сторони лише домовились укласти такий договір в майбутньому, то передана відповідачу сума коштів є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до статті 570 Цивільного кодексу України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Статтею 571 ЦК України встановлено наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком. Так, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. На відміну від завдатку, аванс - це спосіб платежу. Аванс не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, у разі сплати авансу кредитор не може бути зобов`язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і відповідно до відшкодування збитків. Аналогічних висновків щодо застосування норми\~статті 570 ЦК України\~викладено у постанові Верховного Суду від 6 листопада 2019 року № 367/661/16-ц. Відповідно до ст. ст. 570, 571 Цивільного кодексу України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання й на забезпечення його виконання. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається в кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму в розмірі завдатку або його вартості. Окрім того, в диспозиції ч. 2 ст. 570 ЦК України зазначено: якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У статті 669 ЦК України визначено, що кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні. Відповідно до частини 1 статті 670 ЦК України, якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 13.02.2013 року у справі № 6-176цс12 та Постанові від 02.09.2015 року у справі №6-226цс14, внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання. Якщо договору, який б за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана грошова сума є авансом, який підлягає поверненню. Поверненню підлягає й аванс, отриманий за попереднім договором. Судом встановлено, що позивач [PERSON] передала відповідачу ТОВ «МС ІмперіалБуд» суму коштів в розмірі 892422,00 грн. за продаж ним в конкретно обумовлені строки (до кінця I кварталу 2019 року) квартири, яка на той час фактично перебувала ще на стадії будівництва і мала бути здана в експлуатацію до кінця IV кварталу 2019 року (п. 1 договору). Отже, відповідач взяв на себе реальне зобов`язання продати конкретне нерухоме майно, за яке отримав 100% попередню оплату. Однак, позивач, яка очікувала до кінця I кварталу 2019 року на продаж їй квартири, бажаного не отримала, чим її права та інтереси були порушені. Відповідач не виконав в обумовлені строки взяті на себе зобов`язання. Частиною 1\~ст. 530 ЦК України\~передбачено, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк виконання якого визначається вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно ч. 2 цієї статті, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Судом враховано,\~що зобов`язанням\~за попереднім\~договором,\~ укладено\~між сторонами\~09.02.2017 року, \~є укладення \~договору купівлі-продажу \~квартири. Повернення авансу \~не є\~зобов`язанням\~за цим\~договором,\~а є\~наслідком припинення зобов`язання\~через неможливість\~його виконання.\~ В попередньому договорі чітко визначено строк виконання зобов`язання до кінця І кварталу 2019 року. Окрім наведеного вище, суд вважає, що заслуговують на увагу і вимоги позивача в частині стягнення інфляційних та 3% річних з огляду на наступне. За змістом частини третьої статті 11 та частини першої статті 13 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема, сплатити гроші, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин другої та третьої статті 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо. Частиною 2 статті 4 ЦК України передбачено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Відповідно до положення статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Слід зазначити, що стаття 625 ЦК розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на не договірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу). При цьому у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Не є таким винятком із загального правила випадок, коли покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати. З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України. Таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 22 вересня 2020 року по справі № 918/631/19, провадження № 12-42гс20). Відповідач не\~виконав свої\~зобов`язання по\~договору від\~09.02.2017\~року №А_209. Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення»). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що також встановлено статтею 12 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст. 83 ч. 3 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Відповідач не надав жодних доказів, які б підтверджували факт виконанням зобов`язань за договором. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріально права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи те, що позивач надала обґрунтовані та правові докази порушення та невиконання відповідачем умов договору, а відповідач, «МС ІмперіалБуд», не надав суду жодних переконливих доказів на спростування доводів позивача, а також те, що під час розгляду справи судом не встановлено підстав для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, суд вважає, що доводи позивача [PERSON] базуються на правовому обґрунтуванні і порушені внаслідок цього її права потребують судового захисту, шляхом стягнення з «МС ІмперіалБуд» в користь [PERSON] суму забезпечувального\~платежу (авансу)\~сплаченого на\~виконання попереднього\~договору від\~09.02.2017\~року №А_209,\~в розмірі\~ 892422,00\~грн.\~та інфляційні\~і 3%\~річних,\~останні передбачені\~вимогами ст.\~625\~ч.2\~ЦК України,\~з розрахунку\~інфляційних (за період з 01.04.2019 року по 01.04.2022 року), що складає 185440,19 грн. та 3% річних (за період з 01.04.2019 року по 01.04.2022 року) що становлять 80317,98 грн. Крім того, з урахуванням вимог ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача також підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 11581,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved