Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-05 00:00:00

03.05.2022 року позивач звернулася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. В обґрунтування позову позивач зазначила, що 26.09.2015 року між нею та відповідачем укладено шлюб. [INFO] у них народилася дочка [PERSON] . Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 25.06.2020 року шлюб між ними розірвано та з лютого 2020 року вони не проживають разом, спільного господарства не ведуть. Їх малолітня донька [PERSON] зареєстрована за місцем проживання чоловіка, однак з часу припинення шлюбних відносин з відповідачем, фактично постійно проживає разом з нею в [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що вона перебуває на державній службі в Управлінні Державного агентства меліорації та рибного господарства у Полтавській області то в робочий час, разом з донькою проживає в м. Кременчуці. Увесь цей час вона утримує доньку, займається її вихованням, турбується про її здоров`я. З лютого 2022 року у них з відповідачем почали виникати спори щодо побачення та способів виховання дитини. Відповідач [PERSON] розпочав активну діяльність щодо визначення її як особи, що перешкоджає його участі у вихованні дитини. Вказані дії виразились у постійних скаргах до служби в справах дітей Градизької селищної ради. Оскільки дитина зареєстрована за місцем проживання відповідача, відповідач матиме можливість не повернути дитину. Посилаючись те, що донька має окрему кімнату, забезпечена іграшками для свого віку, проживання дитини з нею є триваючим і достатнім, весь цей час дитина постійно була охайна, доглянута, позивач просила суд, визначити місце проживання доньки [PERSON] , [INFO] , разом з нею, [PERSON] , [INFO] з 03.05.2022 року. 26 травня 2022 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що у нього з позивачем відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини, оскільки в процесі розірвання шлюбу вони вирішили, що дитина буде проживати разом з матір`ю. Позов ґрунтується виключно на припущеннях та не підтверджується жодним письмовим доказами. Звертаючись з окремим позовом до суду про визначення способу його участі у вихованні дитини, ним не заявлялася вимога про визначення місця проживання дитини з ним. Посилаючись на викладене, відповідач просив суд закрити провадження у справі, у зв`язку з відсутністю предмету спору. Позивач в судове засідання не з`явилася, у позовній заяві просила суд проводити розгляд справи у її відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явився, згідно направленої заяви просив суд проводити розгляд справи у його відсутність. Як зазначено в ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне. Позивач та відповідач з 26 вересня 2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 25 червня 2020 року розірвано (а.с.8). [INFO] у сторін народилася дочка [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Полтавській області (а.с.7). Відповідно до довідки № 80 від 03 травня 2022 року, виданої Гринківським старостинським округом, [PERSON] , [INFO] проживає разом з матір`ю [PERSON] в [ADDRESS] (а.с.11). Рішенням № 17 Виконавчого комітету Градизької селищної ради від 25 січня 2022 року встановлено дні побачень [PERSON] із дочкою [PERSON] (а.с.9). Згідно службової характеристики , виданої 23.05.2022 року, [PERSON] з 16.06.2017 року працює на посаді головного спеціаліста відділу іхтіології, регулювання рибальства та меліорації в Управлінні Державного агентства меліорації та рибного господарства у Полтавській області, за місцем роботи характеризується позитивно (а.с.37). Як вбачається з довідки - інформації, виданої Гриньківським старостинським округом Кременчуцького району Полтавської області 24.05.2022 року, [PERSON] проживає із дочкою [PERSON] , [INFO] , без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , у своєї матері [PERSON] . За місцем проживання характеризується позитивно ( а.с.39). Актом № 100 обстеження житлово - побутових умов від 02.06.2022 року за місцем проживання [PERSON] встановлено, що умови проживання добрі, для дитини є все необхідне (а.с.41). Відповідно до висновку про розв`язання спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Градизької селищної ради Кременчуцького району від 10.06.2022 року № 10, [PERSON] ніколи не мав наміру забрати дочку на постійне проживання, бо розуміє, що дочка повинна виховуватися з матір`ю в силу свого віку та статі (а.с.30-33). Відповідно до ст.150-157 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини,її фізичний,духовний та моральний розвиток. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Мати,батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Той із батьків,хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків,з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною, брати участь у її вихованні. Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за спільною згодою батьків. Згідно ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частинами 1,2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 року (справа № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18 вказала, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Відповідно до принципу шостого «Декларації прав дитини», яка прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові,моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Вирішуючи спори між батьками про те, з ким із них залишається дитина, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке б відповідало інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально - побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. У сукупності оцінюючи вищевикладені обставини і взаємний зв`язок доказів, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини, її стать, виходячи з того, що вирішальне значення мають інтереси дитини, врахувавши малолітній стан дівчинки, яка окрім виховання потребує постійного материнського догляду та піклування, відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, суд вважає за необхідне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . Вирішуючи клопотання відповідача про закриття провадження у справі, в зв`язку з відсутністю предмету спору, викладене ним у відзиві на позов, суд приходить до наступних висновків. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2020 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) зроблено висновок, що «закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи. Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Поняття юридичного спору має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття спір про право (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття спору про право має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань». Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20) вказано, що «відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі». Позивачка в обґрунтування позову посилалася на те, що відповідач перешкоджає їй у вирішенні питань щодо способів виховання дитини. Та обставина, що відповідач не заперечує щодо проживання доньки з матір`ю є фактично визнанням позову в цій частині, проте не свідчить про відсутність спору. Право позивачки на визначення місця проживання дитини з нею шляхом звернення з позовом передбачено законом і хоча відповідач не заперечував проти такого визначення місця проживання їх спільної дитини на час вирішення справи в суді, проте існування невизначеності у правах і обов`язках сторін щодо місця проживання дитини безпосередньо впливає саме на інтереси дитини. Визначення місця проживання дитини з матір`ю в установленому законом порядку є правом позивача на звернення до суду за захистом свого права та права дитини, а тому закриття провадження по справі порушує право позивача на звернення до суду за захистом права, тому клопотання відповідача задоволенню не підлягає.

Outcome: approved