Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-13 00:00:00

У позовній заяві позивач [PERSON] просить ухвалити рішення про стягнення з відповідача середньомісячного заробітку у зв`язку з порушенням термінів виплати розрахункових при звільненні в сумі 22 769,06 гривень. Заявлені вимоги обґрунтував тим, що з 23 вересня 2020 року перебував у трудових відносинах з відповідачем фізичною особою-підприємцем [PERSON] (далі ФОП [PERSON] ). Працював на посаді водія вантажних автомобілів, безпосереднім його керівником був ФОП [PERSON] , також звітувався механіку та логістам. Перевезення вантажів здійснював різними транспортними засобами, належними ФОП [PERSON] , за вказівками логістів. За весь період роботи усі товарно-супровідні документи відразу після рейсів здавав у бухгалтерію, а транспортний засіб передавав механіку або логісту. У березні 2022 року ФОП [PERSON] листом повідомив про те, що укладений із ним трудовий договір розірвано, у зв`язку із чим йому необхідно звернутися у бухгалтерію для виплати розрахункових. На це повідомлення направив відповідачу лист-прохання про надання йому копій документів за період трудових стосунків та вимогу переказати розрахункові на відповідний картрахунок. У відповідь відповідач надіслав лист про те, що під час виконання трудових обов`язків ним завдані матеріальні збитки, у зв`язку із чим виставив вимогу про негайне їх відшкодування. Оскільки відповідач так і не виплатив належну йому при звільнені заробітку плату, за захистом своїх трудових прав звернувся до управління Держпраці у Волинській області. Проведеною управлінням Держпраці перевіркою встановлено, що при звільненні йому не була виплачена заробітна плата за лютий 2021року в сумі 1449,00 гривень та компенсація за невикористані дні відпустки, чим відповідачем порушено вимоги ч.1 ст.115, ч.1 ст.116 КЗпП України. Після цієї перевірки 18 червня 2021 року засобами поштового переказу від відповідача отримав належні йому розрахункові в загальній сумі 2769,00 гривень. Через порушення вимог КЗпП України відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 02 березня 2021 року по 17 червня 2021 року, сума якої за проведеним ним розрахунком за 74 робочих дні становить 22\~769,06 гривень. Провадження в справі відкрито ухвалою суду від 09 травня 2022 року, розгляд позову постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Цією ж\~ухвалою у\~відповідача ФОП\~ [PERSON] витребувано довідку про розмір нарахованої і виплаченої позивачу заробітної плати за період з 01 жовтня 2020 року по 01 березня 2021 року. Копію ухвали та примірник матеріалів позову відповідачу ФОП [PERSON] надіслано електронною поштою. 24 травня 2022 року на виконання ухвали суду від 09 травня 2022 року ФОП [PERSON] через систему «Електронний суд» надіслав витребувану судом довідку про заробітну плату позивача. У визначений судом строк та з додатковим врахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 року №958, відповідач відзиву на позов не подав. Враховуючи вищевикладене та положення ст.279 ЦПК, суд розглянув справу за наявними у справі матеріалами. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. Наказом ФОП [PERSON] від 30 вересня 2020 року [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду водія з 01 жовтня 2020 року з посадовим окладом 5000 гривень. Наказом від 01 березня 2021 року № 17-к [PERSON] звільнено з посади водія автотранспортних засобів з 01 березня 2021 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін згідно поданої заяви. 01 березня 2021 року відповідач надіслав позивачу повідомлення № 21 про те, що через його відсутність на роботі у день звільнення йому для отримання розрахункових необхідно звернутись за місцем роботи. 17 березня 2021 року [PERSON] надіслав відповідачу заяву, у якій просив надати йому документи, що стосуються укладеного із ним трудового договору, та надав банківські реквізити для перерахування розрахункових виплат. 01 квітня 2021 року відповідач надіслав позивачу лист про необхідність відшкодування заподіяної ним під час виконання трудових обов`язків збитків на суму 12\~768,34 гривень. По питанню невиплати належних при звільненні сум [PERSON] звернувся в Управління Держпраці у Волинській області. Із відповіді управління Держпраці у Волинській області від 06.052021 року на це звернення вбачається, що за результатами проведеного позапланового заходу державного нагляду (контролю) у ФОП [PERSON] встановлено невиплату позивачу станом на 30 квітня 2021 року заробітної плати за лютий 2021 року в сумі 1449,00 гривень, чим порушено норми ч.1 ст.115 КЗпП України; при звільненні позивачу не виплачені усі суми, що належали йому від ФОП [PERSON] , у тому числі, компенсацію за невикористані 10 днів щорічної відпустки в сумі 1319,95 гривень, чим порушено вимогу ч.1 ст.116 КЗпП України. У зв`язку із виявленими порушеннями управлінням Держпраці у Волинській області на ім`я ФОП [PERSON] був внесений припис № ВЛ 328/563/АВ/П від 05 травня 2021 року та складений протокол про адміністративне правопорушення № ВЛ 328/563/АВ/П/ПТ від 05 травня 2021 року, який поданий на розгляд до Луцького міськрайонного суду. З Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що за результатом розгляду вищенаведеного протоколу постановою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 червня 2021року у справі № 161/9893/21 ФОП [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. Постанова судді в апеляційному порядку не оскаржувалася та набрала законної сили 30 червня 2021 року. Поштовим переказом АТ «Укрпошта» стверджено перерахування відповідачем 14 червня 2021 року та отримання позивачем 18 червня 2021 року розрахункових при звільненні коштів в загальній сумі 2769,00 гривень. З аналогічними вимогами про стягнення з відповідача середньомісячного заробітку у зв`язку з порушенням термінів виплати розрахункових при звільненні в сумі 22 769,06 гривень [PERSON] звертався до Любомльського районного суду у серпні 2021 року із заявою в порядку наказного провадження, за якою 19 серпня 2021 року суд відмовив у видачі судового наказу на підставі п.1 ч.1 ст.165 ЦПК України. Згідно з ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. З наведеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц правового висновку слідує, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Дослідженими доказами у справі судом достовірно встановлено, що відповідач ФОП [PERSON] не здійснив повного розрахунку з позивачем в день звільнення, а саме не сплатив 2768,95 гривень належних сум при звільненні, які складаються із заробітної плати за лютий 2021 року та грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Зазначену суму розрахункових відповідач перерахував поштовим переказом лише 14 червня 2021 року, а позивач отримав 18 червня 2021 року, тобто після проведеної управлінням Держпраці у Волинській області перевірки дотримання вимог трудового законодавства по заяві позивача. Відтак, позивач на підставі статті 117 КЗпП України має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Отже, такі фактичні обставини справи та норм КЗпП України покладають на відповідача ФОП [PERSON] обов`язок сплатити на користь позивача [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що є компенсацією йому як працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі Порядок № 100). Із наданої відповідачем ФОП [PERSON] на виконання ухвали суду від 09 травня 2022 року довідки про заробітну плату позивача [PERSON] за період його роботи з 01 жовтня 2020 року по 01 березня 2021 року вбачається, що посадовий оклад позивача на посаді водія становив 5000 гривень та заробітна плата за цей загальний період склала всього 15820,65 гривень, з яких: за жовтень 2020 року 5000,00 гривень, за листопад 2021 року 2380,95 гривень, за грудень 2020 року 5000,00 гривень, за січень 2021 року 0,00 гривень, лютий 2021 року 1800,00 гривень, березень 2021 року 1639,70 гривень. Згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі з 1 січня 2021 року по 30 листопада 2021 року був визначений на рівні 6000 гривень. Відповідно до Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється (у випадку, що виник у цій справі) виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Ураховуючи відсутність у позивача заробітної плати за січень 2021 року, а також відсутність в розпорядженні суду відомостей про кількість відпрацьованих ним днів у лютому 2021 року та розмір його посадового окладу, який є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, розрахунок його середньої заробітної плати підлягає обчисленню виходячи з мінімальної заробітної плати у відповідності до абзацу 2 пункту 8 Порядку 100. У відповідності до такого розрахунку середньоденна заробітна плата позивача [PERSON] становила 307,69 гривень. Кількість робочих днів за період прострочки виплати позивачу розрахункових при звільненні з 02 березня 2021 року по 17 червня 2021 року становить 74 дні. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача за вказаний період становить 22\~769,06 гривень (74 х 307,69), що відповідає проведеному позивачем розрахунку та заявленим позовним вимогам. Разом із цим, визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача, суд у відповідності до положень ч.4 ст.263 ЦПК України враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, що викладені в постановах Верховного Суду. Так, Верховний Суд у постанові від 20 травня 2021 року по справі № 165/622/20 вказав, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. З огляду на викладені правові висновки, суд при вирішенні питання про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку у цій справі враховує: досить незначний період роботи позивача у відповідача, а саме, лише п`ять місяців; розмір отримуваної ним заробітної плати у відповідача; розмір нездійснених виплат при звільненні та їх характер (2768,95 гривень, які складаються із 1449,00 гривень заробітної плата за лютий та 1319,93 гривень компенсації за невикористану відпустку); період затримки розрахунку у вказаній сумі - 3,5 місяці. З урахуванням наведеного, суд вважає, що конкретні обставини цієї справи дають підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача до 3000,00 гривень. Такий розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме принципу розумності, та цілком буде достатньою компенсацією для позивача. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог. Крім цього, суд вважає за необхідне зазначити про таке. Частиною 1 статті 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, місцевий загальний суд може поновити ці строки (ст.234 КЗпП України). Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року по справі № 755/12623/19 надала висновки щодо застосування норм права та вказала, що на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI, не поширюється та застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Із цим позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач [PERSON] з урахуванням положень ч.6 ст.124 ЦПК України звернувся в суд 02 травня 2022 року, тобто поза межами встановленого тримісячного строку, який у даному випадку обраховується від 18 червня 2022 року. Водночас, 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Цим Законом Кодекс законів про працю України доповнено главою ХІХ Прикінцеві положення, відповідно до якої під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (зі змінами), з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин, який неодноразово безперервно продовжувався, і наразі продовжений Постановою Кабінету Міністрів України від 27 травня 2022 року № 630 до 31 серпня 2022 року. Отже, як на дату звільнення позивача (01.03.2021), дату проведення із ним повного розрахунку (18.06.2021), так і на час звернення із цим позовом до суду (02.05.2022), був встановлений карантин, у зв`язку із чим визначені ст.233 КЗпП України строки продовжуються, а тому не можуть бути застосовані судом у разі їх пропуску як підстава для відмови у позові. Згідно із ч.1 ст.141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача у повному обсязі. У даному випадку суд не застосовує принцип пропорційності розміру задоволених позовних вимог з огляду на роз`яснення, які містяться у пункті 39 постанови пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», оскільки суму відшкодування у меншому розмірі суд визначив сам, виходячи із конкретних обставин справи та правових висновків Верховного Суду.

Outcome: partial