Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-25 00:00:00

У лютому 2022 року [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення 660\~164,38 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 10.10.2021 між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] надав у борг [PERSON] грошові кошти у сумі 600\~000,00 грн на строк до 12.10.2021 під 5 % місячних (60 % річних). Однак, відповідач не повернув позивачу зазначені кошти, у зв`язку з чим [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] грошові кошти у сумі 660\~164,38 грн. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20.04.2022 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження. 26.05.2022 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він не заперечує укладення договору позики, за яким він отримав у позивача кошти у борг у сумі 600\~000,00 грн, які не зміг повернути позивачу через скрутне матеріальне становище. Позовні вимоги визнає та просить суд здійснити розгляд справи у його відсутність. 20.07.2022 до суду від відповідача надійшов уточнений відзив, у якому він звернув увагу суду на тому, що він позичив у позивача грошові кошти у сумі 600\~000,00 грн до 12.10.2021 під 3\~% щомісяця, а не під 5 %, як зазначає позивач. У зв`язку з чим, визнає позовні вимоги частково та просить суд розглянути справу у його відсутність. 26.07.2022 до суду від представника позивача надійшла заява, у якій він просить суд розглянути справу у його та позивача відсутність та частково задовольнити позов, стягнувши з відповідача суму позики в розмірі 600\~000,00 грн та 3 % щомісячно, які складають 34\~298,78\~грн. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Розглянувши матеріали справи та надавши належну правову оцінку всім наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 10.10.2021 позивач надав відповідачу в борг 600\~000,00 грн, що підтверджується договором позики, згідно якого остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 10.12.2021 готівкою у межах міста Одеси за місцем проживання позикодавця. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. У ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Під час розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що ним було надано у борг відповідачу грошові кошти у загальній сумі 600\~000,00 грн на певний строк і будь-яких доказів, які б підтверджували, що відповідач у встановлені в договорі позики строки виконав свої грошові зобов`язання, матеріали справи не містять та визнається відповідачем. Отже, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач у позовній заяві як на підставу для задоволення позову в частині стягнення з відповідача заборгованості в сумі 600\~000,00 грн знайшли своє підтвердження, оскільки ґрунтуються на наявних в матеріалах справи достатніх та допустимих доказах, а також з огляду на відсутність доказів повернення відповідачем отриманих ним коштів позивачу та враховуючи встановлену ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню зазначена сума заборгованості за договором позики від 10.10.2021. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно умов договору позики позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики в розмірі 3 % щомісячно, а не 5 % щомісячно, як зазначено позивачем у позовній заяві. Таким чином, сума процентів за користування відповідачем грошовими коштами за період з 11.10.2021 по 10.12.2021 складає 34\~298,78 грн та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно зі ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи часткове задоволення позову, відповідно до положень ст.\~141\~ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 6\~350,89 грн.

Outcome: partial