Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-18 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом провизнання незаконним та скасування рішення Микільської сільської ради Солонянського району № 10-29/VI від 20 жовтня 2020 року «Про розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» в частині надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,25 га за адресою: [ADDRESS] [PERSON] . На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 05 листопада 1996 року виконавчий комітет Микільської сільської ради Солонянського району рішенням № 16 надав їй у постійне користування земельну ділянку для будівництва житлового будинку, господарських будівель та ведення особистого селянського господарства площею 0,25 га по [ADDRESS] . В подальшому рішенням № 1-XI/V від 24 листопада 2006 року Микільська сільська рада передала безкоштовно у приватну власність позивачці земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,25 га, а тому вважаючи себе власником цієї земельної ділянки позивачка здійснювала господарську діяльність на земельній ділянці, зокрема доглядала за нею, сплачувала земельний податок та звернулася до землевпорядної організації з метою розробки технічної документації із землеустрою, присвоєння кадастрового номеру та отримання акту на право власності на землю. Однак внаслідок тривалої хвороби технічна документація не була затверджена та Державний акт не було отримано позивачкою. Після звернення до архівного відділу Дніпровської РДА 24 червня 2021 року з метою підготовки документів для затвердження проєкту землеустрою позивачка дізналася, що Микільська сільська рада Солонянського району рішенням № 10-29/VI від 20 жовтня 2020 року надала дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,25 га за адресою: [ADDRESS] [PERSON] . Тому позивачка вважає, що таке рішення порушує її право власності на вказану земельну ділянку, оскільки прийнято з порушенням норм законодавства. У судовому засіданні [PERSON] свої вимоги підтримала та пояснила суду, що 05 листопада 1996 року рішенням виконкому № 16 їй було надано у постійне користування земельну ділянку площею 0,25 га в [ADDRESS] , яку потім передали їй у приватну власність. В 2021 році вона дізналася, що в 2020 році виконком надав дозвіл [PERSON] на розробку проєкту землеустрою щодо цієї ж самої земельної ділянки, проте на даний час вона нею користується, сплачує податок та вважає своєю власністю. Також пояснила, що розробила технічну документацію із землеустрою для присвоєння кадастрового номеру та отримання акту на право власності на землю. Однак внаслідок її тривалої хвороби технічна документація не була затверджена та Державний акт не було отримано. Просила позов задовольнити. Представник позивачки - адвокат Ромасько Є. В. позов підтримав та пояснив, що в порушення положень ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,25 га за адресою: [ADDRESS] [PERSON] був наданий без згоди позивачки на вилучення у неї такої земельної ділянки. Тому вважає, що оспорювань рішення прийнято з порушенням положень Земельного кодексу України, а тому підлягає скасуванню. Представник Солонянської селищної ради - Дякун А. Г. проти позову заперечував, зазначивши що рішення Микільської сільської ради Солонянського району № 10-29/VI від 20 жовтня 2020 року «Про розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» вже виконане, а тому реалізований акт не може бути скасований. Також у відзиві на позов посилався на те, що право власності на земельні ділянки виникає після одержання її власником або користувачем документа, який посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації. Зазначає, що в технічній документації, яка додана до позовної заяви вказаний кадастровий номер земельної ділянки - 1225084300:03:001:0510, а відповідно до інформації Державного земельного кадастру про право власності на речові права на земельну ділянку, відомості про земельну ділянку з таким кадастровим номером не знайдені. Також посилається на те, що позивака не здійснила дій, які передбачені законодавством щодо державної реєстрації свого права на земельну ділянку. В частині порушення законодавства під час прийняття оскаржуваного рішення, представник відповідача посилався на позицію ВП ВС у справі № 688/2908/16-ц від 29 вересня 2020 року зазначаючи, що неможливо надати єдину універсальну відповідь на питання про те, чи є поведінка органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який надав дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кільком особам, правомірною чи неправомірною. Відповідь на це питання залежить від оцінки такої поведінки як добросовісної чи недобросовісної, і така оцінка має здійснюватися у кожній справі окремо виходячи з конкретних обставин справи. Просив відмовити в задоволенні позову. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - [PERSON] та його представник - адвокат Мулько А. В. в судове засідання не з`явилися. Згідно поданого клопотання адвокат Мулько А. В. просив відкласти розгляд справи, а відповідно до відомостей Другого відділу Дніпровського РТЦК та СП від 19 липня 2022 року № 1/2238, [PERSON] є мобілізованим. З`ясувавши думку учасників справи, а також врахувавши те, що представник [PERSON] надав до суду письмові пояснення з приводу позову і мобілізація [PERSON] не є підставою для обов`язкового зупинення розгляду справи з огляду на те, він не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, тому суд постановив проводити судовий розгляд за їх відсутності, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно копії виписки з рішення № 16 від 05 листопада 1996 року, виконавчий комітет Микільської сільської ради народних депутатів Солонянського району Дніпропетровської області «Про надання земельної ділянки для збудування житлового будинку» [PERSON] було надано у постійне користування земельну ділянку для будівництва житлового будинку, господарських будівель та ведення господарства площею 0,25 га по [ADDRESS] (а.с.8). Відповідно до положень ст. ст. 22, 23 Земельного кодексу України станом на дату отримання позивачкою рішення № 16 від 05 листопада 1996 року «Про надання земельної ділянки для збудування житлового будинку» право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Також згідно п. 3 Декрету КМУ «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року № 15-92, право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Докази отримання позивачкою державних актів на право приватної власності на землю на виконання вимог Земельного кодексу України або Декрету КМУ «Про приватизацію земельних ділянок» станом на дату отримання рішення № 16 від 05 листопада 1996 року позивачка суду не надала. Також судом встановлено, що згідно копії витягу з рішення № 1 від 24 листопада 2006 року «Про приватизацію земельних ділянок» позивачці було передано безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва житлового будинку та господарських будівель (присадибну ділянку), що розміщена в [ADDRESS] (а.с.9). Відповідно до положень ч.ч.7-10 ст. 118 Земельного кодексу України на час отримання позивачкою вказаного рішення про приватизацію земельної ділянки, відповідна сільська, селищна, міська рада розглядає заяву і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. Також норми ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України на час отримання позивачкою рішення про приватизацію земельної ділянки встановлювали, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Докази отримання позивачкою державних актів на право приватної власності на землю на виконання вимог Земельного кодексу України станом на дату отримання рішення № 1 від 24 листопада 2006 року «Про приватизацію земельних ділянок» позивачка суду також не надала. З матеріалів справи з`ясовано, що в 2008 році позивачка замовила у ТОВ «НАДІР» технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку загальною площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (а.с.55-66). Докази про затвердження такої документації суду не надано, як не надано і рішення про надання дозволу на розробку такої документації. Тому суд позбавлений можливості прийти до висновку про підстави для розробки такої документації. Відповідно до положень ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України, чинного на час розгляду справи, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Однак позивачка не надала суду доказів щодо оформлення свого права стосовно земельної ділянки площею 0,25 га, яка розташована по [ADDRESS] -на-Дніпрі відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином суд не може прийти до висновку про те, що права позивачки були порушені шляхом прийняття Микільською сільською радою Солонянського району, правонаступником якої є відповідач, рішення № 10-29/VI від 20 жовтня 2020 року «Про розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність», яким було надано дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,25 га за адресою: [ADDRESS] [PERSON] . Суд посилається на те, що надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не є визнанням за певною особою, в даному випадку за [PERSON] , права власності з огляду на положення ст. ст. 125, 126 чинного на час розгляду справи Земельного кодексу України. Так, з дослідженого судом Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 14 квітня 2021 року з`ясовано, що земельній ділянці, яка розташована за адресою: [ADDRESS] присвоєний кадастровий номер 1225084300:03:003:0055, вона має цільове призначення 02.01 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а відомості про форму власності відсутні. Датою державної реєстрації земельної ділянки є 14 квітня 2021 року та відомості про її державну реєстрацію внесені згідно проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, складеного ФОП [PERSON] (а.с.106). З дослідженого судом проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в межах [ADDRESS] на території Солонянської селищної ради (а.с.107-109) з`ясовано, що останній був розроблений на підставі рішення Микільської сільської ради Солонянського району № 10 від 20 жовтня 2020 року про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] площею 0,25 га за адресою: [ADDRESS] (а.с.109). Таким чином судом встановлено, що [PERSON] замовив проект землеустрою на підставі відповідного рішення, а на час надання такого дозволу докази про існування права власності [PERSON] відносно даної земельної ділянки були відсутні. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд зазначає, що відповідно до постанови ВП ВС у справі № 688/2908/16-ц від 29 вересня 2020 року, метою розробки проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є її індивідуалізація (конкретизація). Здійснення такої індивідуалізації, зокрема, дозволяє здійснити формування земельної ділянки. Відповідно до ч. 1 ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Відповідно до частини другої цієї ж статті формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про землеустрій» проєкти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються лише у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Отже, якщо земельна ділянка сформована, то розробка проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та його затвердження позбавлені будь-якого сенсу. Саме тому у ч. 1 ст. 123 Земельного кодексу України встановлено, що надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою. Водночас слід наголосити, що розробка проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та його затвердження хоча й здійснюється заявником з метою отримання земельної ділянки в користування, однак вчиняється саме в інтересах територіальної громади чи держави з метою формування такої земельної ділянки. Тому в разі неотримання в користування такої земельної ділянки особа, яка понесла витрати на розробку та погодження проєкту землеустрою, за умови формування земельної ділянки, може претендувати на відшкодування здійснених витрат. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про те, що [PERSON] отримав дозвіл на розробку проєкту землеустрою саме у зв`язку з тим, що така земельна ділянка не була сформована, відомості про неї не були внесені до Державного земельного кадастру та право власності будь-якої фізичної особи на неї не було зареєстроване, інакше розробка проєкту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки та його затвердження - позбавлені будь-якого сенсу. Тому суд не приймає також і посилання представника позивачки стосовно існування її права власності на вказану земельну ділянку в частині того, що позивачка з 1996 року сплачувала земельний податок за вказану земельну ділянку, оскільки земельний податок відповідно до положень п. 14.1.72 ст. 14 Податкового кодексу України це обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а відповідно до листа Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (а.с.52-52) позивачка є землекористувачем, що не заперечувалося нею у судовому засіданні. Тому, оскільки позивачка фактично користувалася такою земельною ділянкою, добровільно сплачувала земельний податок, а правомірність користування нею земельною ділянкою по [ADDRESS] -на-Дніпрі без отримання відповідних правовстановлюючих документів, які посвідчують її право власності, не оспорювалося сторонами по справі, суд не може прийти до висновку що сплата земельного порядку є підтвердженням права власності, а відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У зв`язку з тим, що позивака не довела існування свого права власності або права користування земельною ділянкою площею 0,25 га , яка розташована за адресою: [ADDRESS] , тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання незаконним та скасування спірного рішення органу місцевого самоврядування, оскільки докази про порушення будь-якого права позивачки таким рішенням суду не доведено. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, витати по справі слід покласти на позивачку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed