Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-26 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області звернулась [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради, Служба у справах дітей та сім`ї Бучанської міської ради про відібрання дитини від батька та повернення її матері за місцем її проживання, зазначивши, що вона є матір`ю малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . З відповідачем проживала в цивільному шлюбі. Після народження дитини [INFO] , син був зареєстрований за адресою відповідача, відносини між сторонами різко погіршились. Відповідач почав маніпулювати дитиною, нав`язувати сину свої ідеологічні ідеї щодо виховання та харчування, а саме: заборона дитині вживання м`яса, молока, яєць, цукру, сиру та багато іншого. Оскільки, для неї, як для матері дитини, така поведінка [PERSON] , була не зрозуміла, вона вирішила розійтись з відповідачем та разом із сином переїхала до іншого приміщення. Рішенням Виконавчого комітету Бучанської міської ради Київської області 22.04.2015 р. було визначено місце проживання малолітньої дитини разом з матір`ю та зобов`язано батьків не перешкоджати один одному в участі у вихованні та утриманні сина. Вона не перешкоджала відповідачу спілкуватися з дитиною. В свою чергу, відповідач дуже часто, без домовленості та попередження забирав дитину, за місцем своєї реєстрації з дитиною не перебував, на телефонні дзвінки не відповідав. Останнім часом [PERSON] поводив себе дуже агресивно, чим спричиняв моральні страждання для неї та сина. Вона неодноразово зверталась до Служби у справах дітей за захистом, про те, що відповідач постійно кричить на дитину, принижує сина, неодноразово використовував фізичну силу по відношенню до дитини, дитина залякана та боїться батька. Відповідач категорично проти того, щоб дитина відвідувала школу, наполягає на тому, щоб дитини проходила навчання дистанційно. Окрім того, батько постійно нав`язує дитині свою думку стосовно жінок та дівчат, а саме: вчить дитину зневажати жіночу стать, що є неприйнятним взагалі. Всередині 2019 року вона записала дитину до курсів з підготовки до школи в м. Ірпінь. Після декількох візитів, їй та дитині було відмовлено в подальшому навчанні через зухвалу та агресивну поведінку батька дитини, [PERSON] . При їх зустрічі 03.09.2020 року відповідач влаштував сварку, посеред вулиці на очах у сина, принизив її, вирвав у неї з рук рюкзак дитини, облив її водою з пляшки, потім наніс удар плашкою по голові, схопив дитину і пішов, не надаючи можливість їй забрати дитину. Син був переляканий. Вона отримала струс головного мозку, забій м`яких тканин. З 03.09.2020 p., [PERSON] не відповідав на її телефонні дзвінки, не дозволяв бачитися та спілкуватися з сином. Відповідач залякує дитину, руйнує її авторитет в очах дитини, відібрав дитину силою та шляхом залякування. В умовах сьогодення, мирним шляхом вирішити питання про повернення дитини до матері, враховуючи рішення Виконавчого комітету Бучанської міської ради Київської області № 168/2 від 22.04.2015 р., не є можливим, вищевказані дії відповідача є протиправними, як по відношенню до неї так і до дитини. Просить суд відібрати дитину [PERSON] , [INFO] від [PERSON] , та передати її матері, [PERSON] , за місцем її проживання, джопустити негайне виконання рішення суду та стягнути з відповідача судові витрати по справі на її користь. Позивач в судове засідання не з`явилась, її представник подав заяву про слухання справи за їх відсутності, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, не заперечували щодо ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Представник третьої особи Служба у справах дітей та сім`ї Бучанської міської ради Київської області в судове засідання не з`явився, подав заяву про слухання справи за його відсутності. Представник третьої особи Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради Київської області в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає заявлений позов таким, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] [PERSON] народився [INFO] , його батьками є: [PERSON] та [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Бучанської міської ради Київської області № 168/2 від 22 квітня 2015 року визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язано батьків [PERSON] та [PERSON] належним чином виконувати свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, та не перешкоджати один одному в участі у вихованні та утриманні сина, [PERSON] , [INFO] . Згідно заяви [PERSON] від 04.09.2020 року до Ірпінського відділу поліції вбачається, що [PERSON] зверталась з питанням про вчинення кримінального правопорушення [PERSON] , що полягало в здійсненні систематичного психологічного та фізичного насилля над нею та її сином. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Згідно ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Суд звертає увагу, що спір між батьками щодо місця проживання дитини має вирішуватися в порядку, визначеному ч.1 ст.161 СК України, за змістом якої, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Разом із з цим, в силу вимог ч.1 ст.162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. В судовому засіданні встановлено, що після припинення спільного проживання сторін, дитина залишилась проживати з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку. Статтею 12 цього ж Закону встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 5 та ч. 6 ст. 19 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно листа Служби у справах дітей та сім`ї Бучанської міської ради Київської області від 20.10.2020 року № 20-08/315 вбачається, що згідно висновку спеціаліста у галузі психології [PERSON] , що наданий [PERSON] , довготривалий психологічний тиск з боку громадянина [PERSON] може призвести до порушення психічного стану дитини, та мати негативні наслідки. Спеціаліст говорить, що малолітній [PERSON] живе у стані напруженості, причиною якого є деструктивне ставлення громадянина [PERSON] до сина та до його матері (розлади харчової поведінки громадянина [PERSON] , негативне ставлення до методів виховання матері, негативне ставлення до обов`язкових медичних послуг для дитини (щеплення). Одночасно Комісія занепокоєна тим, що дитина шкільного віку, [PERSON] , [INFO] , який вже тривалий час перебуває з батьком без згоди матері, та позбавлений можливості спілкуватися з матір`ю [PERSON] - не відвідує жоден освітній заклад, що порушує його законні права на здобуття загальної середньої освіти з причин того, що громадянин [PERSON] виявив своє негативне ставлення до освітнього процесу взагалі. Дана інформація була з`ясована зі слів дитини ще в літку 2020 року та підтвердилася остаточно зі-слів матері та відповідної інформаційної довідки Центру мистецтв «РУДА ВОРОНА» (приватний навчальний заклад від 13.10.2020 року, № 131020-01, де [PERSON] повинен був навчатися. Комісія так само вважає, що малолітній [PERSON] , [INFO] , має проживати разом із матір`ю. Перебування дитини разом із батьком може зашкодити його здоров`ю та психологічному стану. При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що у принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація) проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому випадку, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція) визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У п. 54 рішення ЕСПЛ «Хант проти України» ( від 07.12.2006 року), суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden, від 27 листопада 1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78.) Практика ЕСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об`єднання сім`ї. (Справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008р., «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року). За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Зокрема, згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Встановлено, що позивач не давала своєї згоди на проживання сина разом з батьком який в свою чергу питання про визначення місця проживання сина з ним не порушував, з відповідним позовом до суду не звертався, доказів протилежного суду не надав. Крім того, рішення виконавчого комітету Бучанської міської ради Київської області № 168/2 від 22.04.2015 року «Про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] [INFO] » разом із матір`ю є незмінним, обов`язковим до виконання, та не втратило чинності. Виходячи з вище викладеного, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Крім того, з урахуванням конкретних обставин, що виникли при розгляді даної справи, слід звернути увагу сторін, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, поведінка батьків повинна бути такою, щоб дитина сама тягнулася до них. Крім того, суд роз`яснює [PERSON] право звернення до суду з позовом про визначення способу участі у спілкуванні з дитиною та її вихованню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 840,80 грн. Відповідно до статті 430 ЦПК України, рішення про відібрання дитини підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved