Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-10 00:00:00

\~ \~ \~ \~ 10 січня 2022 року [PERSON] звернувся до Кобеляцького районного суду Полтавської області з позовною заявою, у якій прохав: - скасувати наказ від 07.12.2021 № 368/к по Кременчуцькому лінійному виробничому управлінню магістральних газопроводів Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» про відсторонення позивача від роботи; - поновити його на роботі оператора газорозподільної станції 4 розряду ГРС с. Бутенки служби газорозподільних станцій Кременчуцького промислового майданчика Кременчуцького лінійного виробничого управління магістральних газопроводів Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України»; - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» на його користь середній заробіток за час його вимушеного прогулу з 09.12.2021 по 10.01.2022 в сумі 11378,56 грн., а також судові витрати понесені ним у зв`язку з даною справою. Позов обґрунтований тим, що [PERSON] працює оператором газорозподільної станції 4 розряду ГРС с. Бутенки служби газорозподільних станцій Кременчуцького промислового майданчика Кременчуцького лінійного виробничого управління магістральних газопроводів Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України». 03 грудня 2021 року йому на роботі було вручено письмове повідомлення від 30 листопада 2021 року № 734 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19», яким позивача інформували про те, що з 09 грудня 2021 року на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, щеплення проти COVID-19 для нього, як оператора газорозподільної станції 4 розряду ГРС с. Бутенки служби газорозподільних станцій Кременчуцького промислового майданчика Кременчуцького лінійного виробничого управління магістральних газопроводів Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» є обов`язковим. Також у повідомленні прохали з посиланням на ряд нормативних актів надати до 07 грудня 2021 року документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідку про тимчасові або постійні протипоказання до вакцинації проти COVID-19 і повідомляли, що у іншому разі позивача 09 грудня 2021 року буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати. 08 грудня 2021 року позивачеві було вручено наказ по Кременчуцькому лінійному виробничому управлінню магістральних газопроводів Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» від 07 грудня 2021 року № 368/к, яким [PERSON] було відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Оскільки позивач був незгодний з цим наказом, він подав на нього свої пояснення та заперечення. Посилаючись на те, що з точки зору законодавства України карантин не введено, норми матеріального права містять вичерпний перелік обов`язкових захворювань, які включені до календаря профілактичних щеплень, а щеплення проти COVID-19 до таких не віднесено, прохав задовольнити його позовні вимоги. Ухвалою від 12 січня 2022 року позовна заява прийнята до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, призначено у справі судове засідання на 10 лютого 2022 року. 08 лютого 2022 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» подано відзив на позов, у якому прохають у задоволенні позову відмовити. У відзиві відповідач посилається на те, що втручання у виді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має виправдану легітимну мету, є пропорційним для досягнення такої мети та цілком необхідним у демократичному суспільстві. Під час судового розгляду позивач та його представник заявлені вимоги підтримали. Представники відповідача під час розгляду справи по суті заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав, що були зазначені у відзиві. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши надані суду докази, суд робить такі висновки. Судом встановлено, що наказом № 368/к від 07 грудня 2021 року на підставі ст. 46 КЗпП, ч.2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01.11.2021 № 2393 «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», пунктом 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2», [PERSON] , оператора газорозподільної станції 4 розряду ГРС с. Бутенки служби газорозподільних станції Кременчуцького промислового майданчика, табельний номер 50034748, відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. [PERSON] з цим наказом ознайомлений під підпис 08 грудня 2021 року. Аналізуючи зміст наказу про відсторонення позивача від роботи суд зауважує на таке: 1) оскаржуваний наказ винесено 07 грудня 2021 року, тобто, до набрання чинності відповідними змінами до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, та до вчинення [PERSON] порушення будь-яких вимог чинних нормативних актів, що давали б підстави для його відсторонення від роботи. 2) оскаржуваний наказ передбачає лише одну умову допуску [PERSON] до роботи наявність щеплення проти COVID-19, тоді як чинними нормативними актами передбачена можливість допуску до роботи осіб, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, також і за наявності тимчасових або постійних протипоказань до вакцинації, хоча у повідомленні відповідача на ім`я [PERSON] про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 № 734 від 30 листопада 2021 року зазначалося якраз про наявність двох підстав для подальшого допуску до роботи. За таких обставин, оскаржуваний наказ у будь-якому разі не може бути визнаний таким, що ґрунтується на чинному на час його винесення законодавстві, є передчасним та підлягає скасуванню. Разом з тим суд звертає увагу на обґрунтованість доводів представника позивача про те, що Наказ Міністерства охорони здоров`я України № 2393 від 01 листопада 2021 року «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» (далі Наказ № 2393) набрав чинності не 09 грудня 2021 року, а значно пізніше. Так, пунктом 1 Наказу № 2393 затверджено Зміни до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за № 1306/36928, що додаються: Доповнено Перелік новими пунктами 4-6 такого змісту: «4. Підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; 5. Установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; 6. Підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.». Пунктом 4 Наказу № 2393 визначено, що цей наказ набирає чинності через один місяць з дня його офіційного опублікування. Відповідно до зареєстрованих відомостей офіційне опублікування Наказу № 2393 відбулося у виданні «Офіційний вісник України» від 09 листопада 2021 року, № 85, стор. 17, стаття 5456, код акта 108189/2021. Відповідно до повідомлення Міністерства юстиції України від 18 січня 2022 року за № 5947/6404-33-22/10.2.2, питання виходу з друку інформаційного бюлетеня «Офіційний вісник України», а також надання Департаменту реєстрації та систематизації правових актів Міністерства юстиції України примірників інформаційного бюлетеня «Офіційний вісник України», у тому числі одного у твердій обкладинці, належить до повноважень Державного підприємства Центр оцінки та інформації». Відповідно до повідомлення Державного підприємства «Центр оцінки та інформації» Міністерства юстиції України від 17.01.2022 № 03/14-1, друк інформаційного бюлетеня «Офіційний вісник України» № 85 від 09 листопада 2021 року здійснювався Державним видавництвом «Преса України», доставка накладу інформаційного бюлетеня до цеху ДП «Преса» відбулася 14 січня 2022 року, примірник інформаційного бюлетеня «Офіційний вісник України» від 09 листопада 2021 року № 85 Департамент реєстрації та систематизації правових актів Міністерства юстиції України отримав 17 січня 2022 року. Відповідно до повідомлень Державного видавництва «Преса України» Державного управління справами від 14.06.2022 за № 103-67-к та від 07.07.2022 за № 103-83-к, Державне видавництво «Преса України» Державного управління справами здійснило друк інформаційного бюлетеня «Офіційний вісник України» від 09 листопада 2011 року № 85, тираж друку замовлення склав 501 примірник + 1 примірник у твердій обкладинці, замовником якого є Державне підприємство «Центр оцінки та інформації». Замовлення на друк даного номеру надійшло у грудні 2021 року, дата на замовленні відсутня, та підписано до друку 31 грудня 2022 року. Виготовлення зазначеного замовлення відбулося у період з 01 січня 2022 року по 10 січня 2022 року, а відвантаження замовлення здійснено 10 січня 2022 року. За таких обставин, днем опублікування інформаційного бюлетеня «Офіційний вісник України» № 85 від 09 листопада 2021 року дійсно слід вважати щонайменше 10 січня 2022 року, а не 09 листопада 2021 року, а днем набрання чинності Наказом № 2393, який опубліковано у цьому номері бюлетеня, відповідно 10 лютого 2022 року. Водночас, на користь заявленої позивачем вимоги свідчить також і наступне. Відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі:появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;в інших випадках, передбачених законодавством. Відсторонення від роботи керівників підприємств, установ та організацій військовим командуванням допускається у випадках, визначених Законом України "Про правовий режим воєнного стану". Згідно зі статтею 10 Закону України "Про Основи законодавства України про охорону здоров`я" громадяни України зобов`язані: а)піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; б)у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; в)вживати передбачених Законом України "Про екстрену медичну допомогу", заходів для забезпечення надання екстреної медичної допомоги іншим особам, які знаходяться у невідкладному стані; г)виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Частинами першою та другою статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Крім того, абзац шостий статті 7 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення" зобов`язує підприємства, установи і організацій усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021р. №2153 (із змінами, внесеними згідно з наказом Міністерства охорони здоров`я №2393 від 01.11.2021р.), як у ньому зазначено, "Відповідно до статті 10 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я", статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року №90), та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики", затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, за яким обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники: 1.Центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2.Місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3.Закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. 4.Підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади. 5.Установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів. 6.Підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №83. При цьому сам наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021р. №2153 не містить положень про обов`язковість профілактичних щепленнь проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, цим наказом було лише затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Таким чином обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021р. №2153 для працівників певних професій, виробництв та організацій, не встановлена, ним лише затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Тобто з прийняттям наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021р. №2153 перелік обов`язкових профілактичних щеплень не змінився. Як вказувалось раніше, обов`язковими є лише профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу (частина перша статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб"). За таких обставин відсторонення працівника, який працює за професією, на виробництві або в організації, які входять до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021р. №2153, є незаконним. Крім того, абзацом першим пункту 4 Положення про організацію і проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України 16.09.2011р. №595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 11.08.2014р. №551) визначено, що щеплення дозволяється проводити тільки зареєстрованими в Україні вакцинами/анатоксинами згідно з Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011р. №595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.08.2014р. №551), та інструкціями із застосування вакцини або анатоксину, затвердженими в установленому порядку. Однак, наведений Календар профілактичних щеплень в Україні не містить профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а відтак проведення такого щеплення суперечить викладеній у попередньому абзаці нормі законодавства України. Також суд вважає, що зазначена у Повідомленні пропозиція у строк до 07.12.2021р. надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19, а уразі наявності абсолютних протипоказань до проведення такого щеплення довідку встановленої форми, є незаконною, зважаючи на таке. Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно з частиною першою статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Частинами першою та другою статті 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Статтею 286 Цивільного кодексу України встановлено, що фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстеженні. Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи. Фізична особа зобов`язана утримуватися від поширення інформації, зазначеної у частині першій цієї статті, яка стала їй відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків або з інших джерел. Фізична особа може бути зобов`язана до проходження медичного огляду у випадках, встановлених законодавством. Статтею 39-1 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я"визначено, що пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні. Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта. Відповідно до абзацу першого частин другої статті 11 Закону України "Про інформацію" не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Оскільки, як було наведено вище, законодавство України не встановлює обов`язковості профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а відтак і не визначає випадків обов`язковості надання будь-якої інформації щодо таких щеплень, тим більше, що проведення таких щеплень, як було вказано раніше, суперечить абзацу першому пункту 4 Положення про організацію і проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України 16.09.2011р. №595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 11.08.2014р. №551). Тобто пропозиція лінійного виробничого управління магістральних газопроводів Товариства надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19, а у разі наявності абсолютних протипоказань до проведення такого щеплення довідку встановленої форми, порушує право позивача на таємницю про стан здоров`я, інформація про який є конфіденційною, та суперечить законодавству України. Підсумовуючи усе вищенаведене, суд приходить до висновку, що відсторонення позивача від роботи у зв`язку з ненаданням документа, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, або довідки встановленої форми про абсолютні протипоказання до проведення такого щеплення, є незаконним. Враховуючи викладене, суд вважає, що наказ про відсторонення від роботи [PERSON] є незаконним та підлягає скасуванню у будь-якому разі. У рішенні «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ зазначав: «ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті», а з рішення у справі «Проніна проти України» можна зробити висновок, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції. Виходячи з цього, суд здійснює оцінку кожного аргументу сторін стосовно його доречності чи недоречності і після цього надає обґрунтовану відповідь на доречні, на його думку, аргументи, що, на думку суду є належним виконанням обов`язку щодо належного обґрунтування судового рішення. Решта доводів позивача, в яких він посилається на неконституційність законів та проведення клінічних випробувань є недоречними, оскільки у визначеному законом порядку відповідність нормативного регулювання цього питання Конституції України не була спростована, а спрямованість обов`язку вакцинації на проведення несанкціонованих клінічних досліджень є надуманою. Водночас суд зауважує, що [PERSON] допущений до роботи та приступив до виконання службових обов`язків з 01 березня 2022 року, що підтверджено в судовому засіданні як позивачем особисто, так і представником відповідача. Зважаючи на зазначене, вимога позивача про його поновлення на роботі не підлягає задоволенню як така, що не призведе до захисту чи поновлення його прав, які уже поновлені. При цьому Суд звертає увагу на те, що підстави для поновлення позивача на роботі відсутні, оскільки за змістом статті 235 Кодексу законів про працю України поновлення на роботі здійснюється у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, а не у разі незаконного відсторонення. Законодавство України не регулює відносини виплати працівникові, якого було незаконно відсторонено від роботи, середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Між тим, згідно з частиною десятою статті 10 Цивільного процесуального кодексу України забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Частиною дев`ятою статті 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Виходячи з наведених норм Цивільного процесуального кодексу України, суд, вирішуючи вимогу позивача про стягнення на його користь з Товариства середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вважає за необхідне застосувати положення статті 235 Кодексу законів про працю України, які регулюють подібні за змістом відносини, а саме відносини виплати працівникові, якого булу незаконно відсторонено від роботи, середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Частиною третьою статті 235 Кодексу законів про працю України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Таким чином на користь [PERSON] з Товариства має бути стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.12.2021 по день його виходу на роботу. Розраховуючи розмір цього заробітку, Суд виходить з Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 (далі Порядок). За змістом абзаців першого третього пункту 2 Порядку у випадку, який розглядається, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Абзацом першим пункту 8 Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. Оскільки позивач був відсторонений від роботи без збереження заробітної плати з 09 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року на підставі наказу, який підлягає скасуванню у зв`язку з його невідповідністю вимогам закону, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за вказаний період виходячи із відомостей про доходи позивача за два повні місяці роботи до його відсторонення (жовтень-листопад 2021 року) та графіку роботи позивача: день через день. Відповідно до довідки про доходи [PERSON] , нарахована йому заробітна плата за жовтень 2021 року становила 10047,62 грн, а за листопад 2021 року 11287,35 грн. Враховуючи графік роботи позивача, упродовж жовтня-листопада 2021 року ним відпрацьовано 30 повних робочих днів Таким чином, середньоденна заробітна плата [PERSON] за вказаний період складала 711 гривень 17 копійок. За період з 09 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року (82 календарні дні), позивач мав би 41 робочий день, а тому на його користь, відповідно, слід стягнути з відповідача 711,17 * 41 = 29157 гривень 79 копійок. Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У справах цієї категорії судові дебати не проводяться, однак представником позивача до закінчення розгляду справи по суті зроблено відповідну заяву про подання доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, а тому доцільно призначити у справі судове засідання для вирішення питання судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial