Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-25 00:00:00

В провадження Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 29.10.2021р. надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] (треті особи: [PERSON] , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 08.11.2021р. справу було прийнято до провадження та призначено розгляд в загальному позовному провадженні в підготовче засідання (а.с. №19). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що йому на праві приватної власності належить 84/100 частини домоволодіння на підставі договору дарування від 16.04.2002р. №660056, посвідченого державним нотаріусом Першої ДДНК Лада І.М., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 20.09.2009р. у належній йому частині житлового будинку була зареєстрована [PERSON] , яка на той час була його дружиною. У травні 2019р. його колишня дружина зібрала свої речі та пішла з дому, в якому вони разом зі спільними синами проживали, з того часу фактично припинились шлюбні відносини, спільне господарство вони не ведуть та взагалі не спілкуються. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі №201/6243/19 від 29.07.2019р., шлюб між ним та відповідачкою було розірвано. Реєстрація відповідачки у спірному будинку, після припинення шлюбних відносин, перешкоджає його вільному користуванню та розпорядженню належною йому власністю, адже істотно змінились обставини, у зв`язку з якими відповідачка була зареєстрована у спірному будинку, а тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Отже, посилаючись на ст. 406 ЦК України просив задовольнити позовні вимоги та визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме 84/100 частинами домоволодіння [ADDRESS] (а.с. № 4-7). Відповідачка позовні вимоги не визнала. 02.02.2022р. в порядку ст. 178 ЦПК України подала відзив на позов (а.с. №40-43), де посилалася на те, що 16.04.2002р. її родині на підставі договору дарування частини домоволодіння було подаровано 84/100 частин домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] , де вона зі своєю сім`єю зареєстрована. Таким чином вони спільно з чоловіком придбали вказане нерухоме майно. Спірна будівля є єдиними зареєстрованим місцем її проживання. Після розірвання шлюбу між нею та позивачем розділ сумісно нажитого майна не вирішувався, вона продовжила користуватись сумісним рухомим та нерухомим майном, яке знаходиться в 84/100 частині домоволодіння, що розташоване в [ADDRESS] . Однак, позивач вигнав її з постійного місця проживання, постійно застосовуючи фізичне насильство у відношенні до неї, чинить перепони щодо користування нею сумісно нажитим майном, а також чинить перешкоди зібрати особисті речі, які і по теперішній час залишаються в будинку. Посилаючись на норми ст. 71 ЖК України, зазначила, що вона з поважних причин тимчасового не проживає в спірному будинку понад шість місяців. У зв`язку з викладеним просила відмовити у задоволенні позовних вимог. В порядку ст. 179 ЦПК України позивач 15.02.2022р. подав відповідь на відзив (а.с. № 53-57), де звертав увагу суду на те, що він звернувся до суду з позовною заявою про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням з підстав визначених ст. 406 та ст. 391 ЦК України, а не з підстав визначених ст. 71 ЖК України, разом з тим повідомив, що відповідачка дійсно більше шести місяців не проживає в належній йому 84/100 частини домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом від 06.02.2022р., складеним за участю сусідів а саме: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , підписи яких було підтверджено головою квартального комітету №5 [PERSON] . Посилання відповідачки, що спірна частина домоволодіння є спільним сумісним майном позивача та відповідачки, позивач спростував, посилаючись на ч.1 ст. 57 СК України, оскільки таке майно набуте ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування, а відтак, є його особистою приватною власністю. Крім того, повідомив, що за відповідачкою зареєстровано право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а тому є неправдивими її посилання на те, що спірна будівля є її єдиним місцем проживання. Просив задовольнити позовні вимоги. Підготовче засідання у справі у відповідності до положень ст. 197 та п.3 ч.2 ст. 200 ЦПК України було проведено 31.05.2022р., під час якого задоволено клопотання адвоката Тихонова В.В. про допит свідків (а.с. № 95, 96). В ході судового розгляду справи 18.07.2022р. та 26.07.2022р. позивач та його представник - адвокат Єрмолаєва Я.І. (діє на підставі ордеру від 22.02.2022р. - а.с. № 65) позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. Позивач приймав участь у розгляді справи лише 18.07.2022р., потім залишив в суді заяву про завершення розгляду справи за його відсутності (а.с. № 118). Представник відповідачки - адвокат Тихонов В.В. (діє на підставі ордеру від 18.01.2022р. - а.с. № 38) в ході судового розгляду справи 18.07.2022р. та 26.07.2022р. вважав позовні вимоги не обґрунтованими, просив в їх задоволенні відмовити. Третя особа - [PERSON] (власниця 16/100 частин домоволодіння [ADDRESS] ) в ході судового розгляду справи 18.07.2022р. висловила свою думку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими. Зі своєї сторони повідомила, що з 2019р. відповідачка в домоволодінні [ADDRESS] не проживає, вона її з тих пір ні разу не бачила. Третя особа приймала участь у розгляді справи лише 18.07.2022р., потім залишила в суді заяву про завершення розгляду справи за її відсутності (а.с. № 119). Представник третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради ні в підготовчі засідання, ні в судові засідання не з,явився, про дати розгляду справи судом повідомлявся належним чином (а.с. № 24, 81, 82, 103). Листами від 06.12.2021р. та 05.04.2022р. директор Департаменту просив суд розглядати справу за відсутності їх представника, ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства (а.с. № 25-26, 87-88). Ухвалою суду від 18.07.2022р. (постановлена без виходу до нарадчої кімнати у відповідності до ст. 353 ЦПК України) постановлено про розгляд справи за відсутності третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (а.с.№ 113, дія № 41). Ухвалою суду від 26.07.2022р. (постановлена без виходу до нарадчої кімнати у відповідності до ст. 353 ЦПК України) постановлено про завершення розгляду справи за відсутності позивача та третьої особи [PERSON] з урахуванням поданих ними 18.07.2022р. (а.с. № 124, дія № 9). Суд, вивчивши матеріали справи, зміст заперечень стосовно позовних вимог, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення стосовно них, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] на підставі договору дарування частини домоволодіння від 16.04.2002р. №660056, посвідченого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Ладою І.М., на праві приватної власності належить 84/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с.№11). 16/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору дарування ВКК №996158 реєстр №1 - 2419, 20.05.2008р., посвідченого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою (а.с. № 18). [PERSON] 30.05.2019р. звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом про розірвання шлюбу до [PERSON] , посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя та відсутність ведення спільного господарства. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі №201/6243/19 від 29.07.2019р., шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. № 13-15). Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб виданої Відділом обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 07.06.2021р. №1881 в 84/100 частинах домоволодіння за адресою [ADDRESS] зареєстровані (а.с. № 12): - [PERSON] , [INFO] - син, зареєстровано 20.08.2010р.; - [PERSON] , [INFO] - дружина, зареєстровано 29.09.2009р.; - [PERSON] , [INFO] - уповноважений власник, зареєстровано 20.08.2010р.; - [PERSON] , [INFO] - син, зареєстровано 22.04.2014р. З травні 2019р. позивачка не проживає у 84/100 частинах домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Сини [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] після розірвання шлюбу залишилися жити з батьком. Зі слів, представника відповідачки в судовому засіданні 18.07.2022р., відповідачка після розірвання шлюбу з 2019р. виїхала на інше постійне місце проживання, ця адреса, йому, представнику відповідачки, невідома. Він знає,що собі житло відповідачка придбала в 2019р.після розірвання шлюбу. Варто зазначити, що у відповідачки є на праві власності житло (а.с. № 59), а саме квартира, загальною площею 38,4 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , набуте на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер 1870, виданого 29.10.2019р. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Царінною Н.І., бланк НОВ 500438, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на не рухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 21.10.2021р. Отже, посилання відповідачки на те, що спірна будівля є її єдиним місцем проживання, суд оцінює критично. Таким чином, відповідачка має право жити та зареєструватися в своїй власній квартирі за адресою: [ADDRESS] . В силу даних обставин, право відповідачки на житло не порушується. У судовому засіданні 18.07.2022р. третя особа - [PERSON] дала пояснення, відповідно до яких їй належить 16/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] частини цього домоволодіння належить [PERSON] , в якому він проживає разом зі своїми синами. Його колишня дружина не живе у належній позивачу частині домоволодіння вже більше трьох років. Після того, як [PERSON] у 2019р. пішла з дому, там вона її більше не бачила. Позовні вимоги [PERSON] третя особа вважає обґрунтованими, позов підтримала у повному обсязі. Допитаний 18.07.2022р. свідок [PERSON] суду дав свідчення, що є сусідом [PERSON] . На теперішній час [PERSON] проживає у своєму будинку разом зі своїми синами, його колишня дружина не живе з ними більше трьох років з невідомих йому причин. Акт від 06.02.2022р., яким підтверджено, що [PERSON] не проживає з травня 2019р., за адресою [ADDRESS] , свідок дійсно підписував. Допитаний 18.07.2022р. свідок [PERSON] засвідчив про те, що живе по сусідству з [PERSON] , товаришує з ним, періодично буває у нього вдома. Колишня його дружина пішла від нього більше 3-х років тому назад. Під час його, свідка, візитів до [PERSON] , у його будинку він не бачив речей [PERSON] , зі слів його колишньої дружини, яка була подругою [PERSON] , остання зібрала свої речі та наразі живе в квартирі, яку придбала по [ADDRESS] . Підтвердив, що підписував акт від 06.02.2022р., відповідно до якого [PERSON] не проживає за адресою [ADDRESS] з травня 2019р. Допитана 18.07.2022р. в якості свідка [PERSON] свідчила про те, що за адресою [ADDRESS] , проживає [PERSON] разом з двома синами. Вона є їх сусідкою, колишню дружину власника будинку - [PERSON] останній раз бачила восени 2019р., коли остання забрала свої речі з будинку чоловіка та залишила їх на деякій час у неї. Під час цього візиту [PERSON] казала їй, що зібрала усі свої речі. Після цього вона була у цьому будинку, за проханням [PERSON] прибирала у будинку та готувала їжу, жодних речей [PERSON] там не було. Причини їх розлучення їй невідомі. Акт від 06.02.2022р., яким підтверджено, що [PERSON] не проживає за адресою [ADDRESS] з травня 2019р. дійсно підписувала. Стосовно допитаних вищезазначених свідків, суд зазначає, що вони підтвердили,що [PERSON] більше трьох років не живе за адресою [ADDRESS] . Також допитані свідки підтвердили, що ними було власноруч підписано акт від 06.02.2022р. (а.с.№ 58), відповідно до якого [PERSON] не проживає за адресою [ADDRESS] з травня 2019р. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до глави 32 ЦК України сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачка вселилася у спірний будинок в якості члена сім`ї - дружини власника [PERSON] і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Якщо відповідачка спільним побутом із позивачем не пов`язана, її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічний по суті висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15.05.2017р. у справі № 734/387/15-ц, що користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постановах від 16.01.2019р. в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18), від 16.10.2019р. у справі 243/9627/16-ц (провадження № 61-34009св18), від 23.10.2019р. у справі № 766/12748/16-ц (провадження № 61-31405св18). Суд оцінює критично заперечення відповідачки стосовно того, що позивач вигнав її з постійного місця мешкання та постійно застосовує до неї фізичне насильство, з огляду на те, що звертаючись до суду із позовною заявою про розлучення [PERSON] посилалась на те, що спільне життя з [PERSON] не склалося через відсутність взаєморозуміння та різні погляди на сімейне життя, зазначила, що спільне господарство вони не ведуть, що встановлено у рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі №201/6243/19 від 29.07.2019р. (а.с. № 13-15). Жодного посилання на домашнє насилля з боку [PERSON] та примусове її виселення з будинку зазначене рішення не містить. Крім того, постанов про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насилля відповідачка не надала суду. Суд також не може прийняти до уваги копію виписного епікризу з ИБ № 7542 за 2018р. (а.с. № 64), оскільки в ньому йдеться про події, які нібито стались 23.10.2018р. та записані лікарем зі слів [PERSON] , в той час як відповідачка пішла з дому у травні 2019р., що підтверджується актом від 06.02.2022р., який складеним за участю сусідів а саме: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , підписи яких було підтверджено головою квартального комітету №5 [PERSON] , та які, будучи допитаними також засвідчили, що відповідачка добровільно покинула родину та пішла з дому. Щодо посилань відповідачки на норми ст. 71 ЖК України суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Судом встановлено, що позивач є дійсно власником 84/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування частини домоволодіння від 16.04.2002р. №660056, посвідченим державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Ладою І.М. Відповідачка дійсно заселилася у спірний будинок в якості члена сім`ї власника і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Однак на теперішній час у розумінні ст. 3 Сімейного кодексу України, вона не є членом сім`ї позивача, у них немає нічого спільного: ані спільного господарства, ані спільного бюджету, з травня 2019р. відповідачка не проживає разом з позивачем та двома спільними синами, її особисті речі у спірному будинку відсутні. Статтею 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Позивач є власником 84/100 частин домоволодіння, і оскільки відповідачка спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Так, ч. 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). За положеннями ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст. 402 ЦК України, ч. 1 ст. 405 ЦК України. Отже, сервітутом є користування житлом членами сім`ї його власника. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і не ведуть з останнім спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Не знайшли свого підтвердження доводи відповідачки про те, що 84/100 частини домоволодіння, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] було нею спільно з чоловіком придбано, оскільки спірна частина домоволодіння була набута позивачем на підставі договору дарування частин домоволодіння від 16.04.2002р. №660056, посвідченим державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Ладою І.М., та з огляду на ч.1 ст. 57 СК України є його особистою приватною власністю. Згідно з ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). При цьому, ч.1 ст. 57 СК України визначає обставини, за якими особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є зокрема: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Посилання відповідачки на те, що спірна будівля є єдиними зареєстрованим місцем її проживання спростовується доказами, наданими позивачем, зокрема інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на не рухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 21.10.2021р., відповідно до якої за [PERSON] , зареєстровано право власності на квартиру, загальною площею 38,4 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. № 59). Отже права відповідачки, визначені у ст. 47 Конституції України та ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, не порушуються. За вищезазначеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, отже підлягають задоволенню в повному обсязі. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦК України та приймаючи до уваги, що позов задоволено в повному обсязі, суд вважає, що з відповідачки на користь позивача слід стягнути судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 908грн. (а.с. № 3). На підставі викладеного,

Outcome: approved