Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-25 00:00:00

12 липня 2021 року [PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Комунального підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі - КП «Київтеплоенерго»), в якому просив зобов`язати КП «Київетеплонерго» здійснити перерахунок та списати з особового рахунку [PERSON] заборгованість в розмірі 35614,45 грн. В обґрунтування позову, позивач вказував на те, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Позивач користується житлово-комунальними послугами, відповідно до укладених з виконавцями послуг договорів або на підставі типового договору, в тому числі послугами централізованого опалення квартири. В квартирі позивача встановлений теплолічильник. Свої обов`язки за договором позивач виконував належним чином, вчасно сплачував за комунальні послуги, що підтверджується помісячними квитанціями про сплату спожитих житлово-комунальних послуг. Будь-яка заборгованість за централізоване опалення у [PERSON] була відсутня, що підтверджується повідомленням відповідача за 01 вересня 2019 року. Однак в рахунку за жовтень 2019 року в графі перерахунок значиться заборгованість в сумі 35614,45 грн. З метою отримання інформації щодо вказаної заборгованості, [PERSON] звернувся до відповідача та третьої особи з відповідним запитом. На вказаний запит він отримав від відповідача відповідь про те, що у зв`язку з тим, що у будинку позивача було виявлено малий відсоток мешканців, які передавали показання квартирних засобів обліку теплової енергії, що спричинило ситуацію, коли для квартир без квартирних засобів обліку теплової енергії розрахункова втрата теплової енергії та опалення на 1 кв.м значно перевищувала нормативний розрахунковий тариф, що виключає принцип справедливого розподілу обсягів тепла на опалення між співвласниками зазначеного житлового будинку. Тому, було прийнято рішення тимчасово встановити ознаку наявності КЗОТЕ у квартирах, які фактично не були обладнані індивідуальними засобами обліку. У зв`язку з чим, за вказаною адресою було здійснено перерозподіл обсягу спожитих послуг з централізованого опалення та перерахунок нарахувань за вказані послуги за період з 27 жовтня 2018 року до 5 квітня 2019 року, зокрема по особовому рахунку квартир [ADDRESS] , а саме: донарахування 35614,45 грн. Разом з тим, ні Законами України «Про житлово-комунальні послуги» та «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», а ні Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої водиі водовідведення та укладений сторонами договір не дають право виконавцю самостійно встановлювати (тим більше для знаття соціальної напруги) ознаки наявності індивідуальних засобів обліку теплової енергії на кожній квартирі багатоквартирного будинку. Відповідно вбачається незаконні та самоправні дії відповідача, які направлені на отримання фактично неправомірної вигоди виконавцем послуг. На підставі викладеного позивач просив про задоволення позову. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 2 серпня 2021 року справу передано до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 29 грудня 2021 року від КП «Київтеплоенерго» надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що житловий будинок на [ADDRESS] обладнаний засобом обліку теплової енергії СВТУ-7236, що встановлений на загальному тепловому вводі будинку та обліковує сумарну втрату теплової енергії на потреби централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. Вказаний засіб обліку працює коректно без зауважень. У період з червня по серпень 2019 року КП «Київтеплоенеро» були проведені масові роботи з перевірки наявності та коректності роботи вузлів розподільного обліку теплової енергії у квартирах будинку за адресою: [ADDRESS] та контрольне зняття показань. Після вказаної перевірки у програмному комплексі КП «Київтеплоенеро» за вказаною адресою знято ознаку наявності всіх вузлів розподільного обліку теплової енергії по квартирам, які фактично не були обладнані такими вузлам. За результатами вказаних дій здійснено перерозподіл показань будинкового засобу обліку теплової енергії за опалювальний період 2018-2019 року наступним чином: від обсягу теплової енергії спожитої будинком на потреби ЦО віднято обсяг Гкал на потреби опалення МЗК, обчислений відповідно до Методики розрахунку кількості теплоти, спожитоїна опалення місць загального користуваннябагатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення, а також суму фактичних показань вузлів розподільного обліку теплової енергії будинок, затвердженої наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року №359. Отриманий залишок Гкал розподілене між квартирами без таких вузлів. Отже, саме тому, всім мешканцям будинку за адресою: [ADDRESS] у вересня здійснено коригування нарахувань за послугу з централізованого опалення за опалювальний період 2018-2019 років, що відображено у відповідних платіжних документах, зокрема для квартири [ADDRESS] у графі «Перерахунок». Крім того, згідно з актом прийняття на комерційний облік вузла обліку енергії для потреб опалення окремого приміщення у квартирі позивача встановлено вузол обліку теплової енергії лише 16 вересня 2019 року. Крім того, рахунки на оплату послуги з Централізованого опалення фактично є претензією та не свідчать про порушення прав споживачів, а є підставою для подальшого звернення виконавця послуг з відповідним позовом до суду. На підставі наведеного, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. 26 липня 2022 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутності позивача та його представника, позовні вимоги просив задовольнити. Представник відповідача подав заяву про розгляд справи у його відсутності, у задоволенні позову просив відмовити. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Суд установив, що на підставі договору купівлі-продажу від 24 липня 2015 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Згідно з повідомленням для сплати за послуги з постачання гарячої води та за послуги з централізованого опалення за адресою: [ADDRESS] ПАТ «Київенерго» надає послуги з постачання гарячої води та послуги з централізованого опалення. Станом на 01 вересня 2019 року до сплати за централізоване опалення значиться 0,00. Саном на 01 жовтня 2019 року до сплати за централізоване опалення значиться 35614,45 грн. 06 липня 2020 року представник позивача звернувся до КП «Центр комунального сервісу» із адвокатським запитом щодо нарахувань плати за послуги з централізованого опалення за адресою: [ADDRESS] . 15 липня 2020 року представнику позивача надано відповідь № 02/3996 про те, що у зв`язку з тим, що у будинку позивача було виявлено малий відсоток мешканців, які передавали показання квартирних засобів обліку теплової енергії, що спричинило ситуацію, коли для квартир без квартирних засобів обліку теплової енергії розрахункова втрата теплової енергії та опалення на 1 кв.м значно перевищувала нормативний розрахунковий тариф, що виключає принцип справедливого розподілу обсягів тепла на опалення між співвласниками зазначеного житлового будинку. Тому, було прийнято рішення тимчасово встановити ознаку наявності КЗОТЕ у квартирах, які фактично не були обладнані індивідуальними засобами обліку. У зв`язку з чим, за вказаною адресою було здійснено перерозподіл обсягу спожитих послуг з централізованого опалення та перерахунок нарахувань за вказані послуги за період з 27 жовтня 2018 року до 5 квітня 2019 року, зокрема по особовому рахунку квартир [ADDRESS] а саме: донарахування 35614,45 грн. Згідно з актом прийняття на комерційний облік вузла обліку енергії для потреб опалення окремого приміщення у квартирі позивача встановлено вузол обліку теплової енергії 16 вересня 2019 року. За змістом ст.ст. 16, 19, 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»відносини у сфері житлово-комунальних послуг регулюються виключно на договірних засадах. Так, відповідно до частини 2 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Згідно статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затвердженіпостановою Кабінету міністрів України від 21 липня 2005 року N 630, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим (п. 18 Правил). Відповідно до вимог статті 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно з положеннями статті 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Згідно статті 162 ЖК України плата за комунальні послуги у жилому приміщенні, що належить громадянинові, береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами, у строки визначені угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог пункту 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальніпослуги» та Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної води та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з центрального опалення, постачання холодної води та гарячої води і водовідведення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 21 липня 2005 року N 630, споживач зобов`язаний вчасно вносити плату за комунальні послуги. Відповідно до статті 8 Закону України від 16 липня 1999 року «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (із змінами та доповненнями) бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Підприємство самостійно визначає облікову політику підприємства, обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних, розробляє систему і форми внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів, затверджує правила документообігу і технологію обробки облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного обліку. За змістом статті 9 вказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Згідно з пунктом 14.1.11 статті 14 Податкового кодексу України визначено термін «безнадійна заборгованість» - це заборгованість за зобов`язаннями щодо яких минув строк позовної давності. Наказом Міністерства фінансів України від 08 жовтня 1999 року N 237, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 жовтня 1999 року за N 725/4018, затверджено Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 "дебіторська заборгованість" (з наступними змінами і доповненнями), яке визначає методологічні засади формування у бухгалтерському обліку інформації про дебіторську заборгованість та її розкриття у фінансовій звітності. У пункті 4 вказаного Положення визначено поняття безнадійної дебіторської заборгованості як поточної дебіторської заборгованості, щодо якої існує впевненість про її неповернення боржником або за якою минув строк позовної давності. Відповідно до пункту 11 Положення виключення безнадійної дебіторської заборгованості з активів здійснюється з одночасним зменшенням величини резерву сумнівних боргів. У разі недостатності суми нарахованого резерву сумнівних боргів безнадійна дебіторська заборгованість списується з активів на інші операційні витрати. Сума відшкодування раніше списаної безнадійної дебіторської заборгованості включається до складу інших операційних доходів боржником або за якою минув строк позовної давності. Відповідно до Інструкції з обліку коштів, розрахунків та інших активів бюджетних установ, затвердженої наказом Державного казначейства України від 26.12.2003 року N 242 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23 січня 2004 року за N 106/8705, безнадійна дебіторська заборгованість - поточна дебіторська заборгованість, щодо якої є впевненість про неповернення її боржником або за якою строк позовної давності минув. Враховуючи зазначене, прострочена дебіторська заборгованість є безнадійною у випадках: коли прострочена дебіторська заборгованість обліковується за суб`єктами господарювання, які ліквідовані без правонаступників та виключені з Єдиного державного реєстру підприємств, організацій та установ: коли установами вжито всіх заходів по проведенню претензійно-позовної роботи, інших заходів щодо стягнення заборгованості відповідно до чинного законодавства. Списання сум дебіторської заборгованості здійснюється відповідно до Інструкції про кореспонденцію субрахунків бухгалтерського обліку для відображення основних господарських операцій бюджетних установ, затвердженої наказом Державного казначейства України від 10 липня 2000 року N 61 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14 серпня 2000 року за N 497/4718. Таким чином, виходячи із розуміння Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Податкового кодексу України та Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 "Дебіторська заборгованість", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 08 жовтня 1999 року N 237, виключення з активів підприємства (списання) безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минув строк позовної давності, є господарською діяльністю підприємства. Особовий рахунок відкритий на конкретного споживача у підприємства-виконавця житлово-комунальних послуг є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій підприємства-виконавця і списання з цього внутрішнього господарського документа будь-яких сум є правом кредитора, тобто підприємства-виконавця. Крім того, зобов`язання споживача щодо списання заборгованості за оплату комунальних послуг не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав. До такого висновку прийшла колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі № 6-3986св14. Згідно з положеннями статті 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що виконавець комунальної послуги зобов`язаний розглядати у визначений законодавством строк претензії та скарги споживачів і проводити відповідні перерахунки розміру плати за комунальні послуги в разі їх ненадання, надання не в повному обсязі, несвоєчасно або неналежної якості, а також в інших випадках, визначених договором про надання комунальних послуг. Враховуючи що вимоги чинного законодавства не передбачають списання заборгованості, в той же час положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначали випадки, в яких може бути здійснено перерахунок заборгованості за житлово-комунальні послуги. Оскільки такий спосіб як здійснення перерахунку та списання з особового рахунку заборгованості ст. 16 ЦК України та іншими законами не визначений, а тому вимоги цього позову задоволені бути не можуть. Засіб захисту, що визначається ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має бути «ефективним» як у законі, так й на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (&75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєва проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права. Однак, такий спосіб захисту, як здійснення перерахунку та списання з особового рахунку заборгованості, не сприяє ефективному відновленню порушеного права, а тому не підлягає розгляду в судовому порядку. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 462/5889/16-ц (провадження № 61-909св17), оспорювання правильності нарахування розміру плати за певні види житлово-комунальних послуг (заборгованості за такими), що є різновидом претензії, - чинним законодавством як спосіб захисту не передбачений, споживачі вправі у випадку пред`явлення до них вимог про стягнення таких нарахувань заперечувати стосовно них з наданням відповідних доказів. У даній справі рахунок на оплату послуг центрального опалення фактично є претензією та не свідчить про порушення прав споживача, а є підставою для подальшого звернення виконавця послуг з відповідним позовом до суду. Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 234/18252/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц та постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 344/16988/14-ц. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Право визначення способу захисту порушеного покладено на позивача, суд не вправі втручатися у визначення позивачем способу захисту порушеного. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (п.4 ч.5 ст. 12 ЦПК України), й, зважаючи на спірні правовідносини, склад їх учасників, до початку першого судового засідання, оскільки справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження, з`ясовував питання щодо визначення позивачем способу захисту порушеного, проте позивач погодив правильність визначеного ним способу захисту порушеного. Невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови у задоволенні позову. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові, відзиві до нього, запереченні на відзив, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір» та Закону України «Про захист прав споживачів», який підлягає стягненню з відповідача на користь держави відповідно до ч.ч. 1, 2, 6 ст.141 ЦПК України. Так, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За таких підстав, приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.ч.1, 2, 6 ст.141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed