Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-26 00:00:00

представник позивача [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в якому просить стягнути солідарно зі співвідповідачів на користь позивача заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в сумі 65\~194,48 гривень. В обґрунтування позову зазначила, що співвідповідачі є споживачами послуг, які Концерн «МТМ» надає у квартиру [ADDRESS] . Позивачем за вказаною адресою за період з 01.10.2014 до 31.05.2021 були надано послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води на загальну суму 66\~699,51 гривень. Співвідповідачами за вказаний період нарахування були сплачені в сумі 1\~505,03 гривні, а тому сума заборгованості за вказаний період становить 65\~194,48 гривень. Представник співвідповідача [PERSON] адвокат Соколова Н.І. подала відзив, в якому позов не визнала. Зазначила, що позивач звернувся до суду із пропуском строків позовної давності. Також позивач приховав від суду інформацію про існування судового наказу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05.11.2014 у справі № 334/10539/14. Крім цього, співвідповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 12.07.2021 відкрите провадження у справі, справа призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (викликом) сторін. Ухвалою від 22.10.2021 суд перейшов до розгляду справи у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача у судове засідання не з`явилася. Подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Позов підтримала. Співвідповідачі та представник співвідповідача в судове засідання не з`явились. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Заяву про розгляд справи без їх участі не подали. Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши заяви по суті спору, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до витягів з реєстру територіальної громади м. Запоріжжя від 12.07.202, співвідповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з чим суд відхиляє аргументи представника співвідповідача адвоката Соколової Н.І. про те, що співвідповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають за вищевказаною адресою. Відповідно до довідки щодо заборгованості за надані послуги особовий рахунок № [NUMBER] відкритий на [PERSON] як на особу, яка є споживачем послуг, які за адресою: [ADDRESS] , надає Концерн «МТМ». Відповідно до розрахунку боргу за послуги з централізованого опалення та гаряче водопостачання за особовим рахунком № [NUMBER] , на особовому рахунку обліковується заборгованість за період з 01.10.2014 по 31.05.2021 в сумі 65\~194,48 гривні, в тому числі заборгованість за опалення 32\~487,20 гривень та гаряче водопостачання 32\~707,28 гривня. Згідно з частиною першою статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до частини першої статті 16 Закону України від 24.06.2004 № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875-IV), який діяв до 30.04.2019, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Відповідно до статті 19 Закону № 1875-IV відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України від 09.11.2017 № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 2189-VIII), який діє з 01.05.2019, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. У статті 1 Закону № 1875-IV зазначено, що для цілей цього закону власником є фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку, а споживачем - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Аналогічні норми містить стаття 1 Закону № 2189-VIII. Відповідно до пункту 22 статті 1 Закону України від 12.05.1991 № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII) споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; Згідно зі статтею 13 Закону № 1875-IV, статтею 5\~Закону №2189-VIII позивач надавав послуги, що за своїм функціональним призначенням є комунальними послугами, а саме - надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону № 1875-IV, пункту 5 частини другої статті 7 Закону № 2189-VIII споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. У статтях 19 та 25 Закону України від 02.06.2005 № 2633-IV «Про теплопостачання» (далі - Закон № 2633-IV) зазначено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості. Суд встановив, що на підставі вищевказаних норм права між сторонами встановились фактичні договірні відносини з приводу надання послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води) на підставі відкритого особового рахунку № [NUMBER] , за яким проводились нарахування. Висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховний Суд України по справі № 6-59цс13 від 30.10.2013, відповідно до якої відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 541 ЦК України передбачено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Згідно з частиною третьою статті 9 Закону № 2189-VIII дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Свої зобов`язання з надання комунальних послуг з централізованого опалення позивач виконав належним чином, що не спростовано співвідповідачами які, у свою чергу, порушили свої зобов`язання та своєчасно не вносили оплату за спожиті комунальні послуги, у зв`язку з чим станом на 01.06.2021 мають заборгованість перед позивачем в сумі 65\~194,48гривні. Представником позивача [PERSON] адвокатом Соколовою Н.І. заявлено про застосування позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, що передбачено статтею 256 ЦК України. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд встановив, що з даним позовом позивач звернувся до суду 09.07.2021, у зв`язку з чим позовна давність спливла за вимогами за період з 01.10.2014 до 08.07.2018. Проте, відповідно до пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Закон України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнений пунктом 12, набрав чинності 02.04.2020. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на території України був встановлений карантин. Дію карантину, встановленого зазначеною постановою, продовжено на всій території України згідно з постановами Кабінету Міністрів України № 392 від 20.05.2020, № 500 від 17.06.2020, № 641 від 22.07.2020, № 760 від 26.08.2020, № 956 від 13.10.2020, № 1236 від 09.12.2020, № 104 від 17.02.2021, № 405 від 21.04.2021, № 611 від 16.06.2021, № 855 від 11.08.2021, № 981 від 22.09.2021. Станом на день ухвалення судом рішення карантин не скасований. Таким чином, станом на 09.07.2021 спливла позовна давність за вимогами за період з 01.10.2014 до 01.04.2017, а за вимогами з 02.04.2017 її строк продовжується на строк дії карантину. Згідно з розрахунком суми позову заборгованість відповідачів за період з 02.04.2017 до 31.05.2021 перед Концерном «МТМ» складає 55\~831,63 гривень, яку необхідно стягнути зі співвідповідачів. Суд відхиляє аргумент представника позивача про те, що частина заборгованості зі співвідповідачів вже була стягнута на підставі судового наказу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05.11.2014 у справі № 334/10539/14, оскільки у копії судового наказу не зазначено, за який період проводилось стягнення заборгованості. Крім цього, строк за вимогами, за якими був виданий судовий наказ, у будь-якому випадку перебуває за межами позовної давності за цим позовом. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1\~944 гривні (2\~270*(55\~831,63*100%:65\~194,48)) в рівних частках.

Outcome: partial