Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-10 00:00:00

08 листопада 2021 року КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради звернулося до суду із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] із вимогою про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення (а. с. 1-2 та на звороті). В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до державної програми забезпечення населення України послугами водопостачання та водовідведення КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради надає послуги водопостачання та водовідведення споживачам. Між КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради та відповідачем встановлені фактичні відносини з приводу надання послуг, згідно рішення Дніпровської міської ради № 526 від 20 квітня 1995 року «Про розподіл платні за надання населенню комунальних послуг, споживачам, переданим на обслуговування КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради», абоненту відкрито особовий рахунок. Споживач зобов`язаний оплатити послуги, якщо він фактично користується ними. Відсутність договору сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати комунальних послуг. При цьому, дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються на рівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Відповідно до довідки про склад сім`ї за місцем реєстрації відповідального квартиронаймача [PERSON] зареєстровані інші члени її сім`ї - [PERSON] та [PERSON] , то вони є солідарними боржниками, оскільки на рівні з відповідальним квартиронаймачем на рівних правах користуються усіма правами і обов`язками, що випливають із договору найму. Порушення відповідачами договірних зобов`язань ставить позивача в скрутне фінансове становище, ускладнює виконання основного завдання - забезпечення надійної та стійкої експлуатації водопровідно-каналізаційного господарства з метою безперебійного та якісного постачання питної води всім споживачам, які входять у сферу обслуговування. Відповідно до розрахунку сума заборгованості відповідачів за надані послуги водопостачання та водовідведення за адресою: [ADDRESS] , де відповідальним квартиронаймачем є [PERSON] , якій відкритий особовий рахунок № [NUMBER] , станом на 30 квітня 2021 року складає 16321 гривня 17 копійок, з яких 13068 гривень 02 копійки сума основного боргу, 2874 гривні 73 копійки - інфляційне збільшення суми боргу, 378 гривень 42 копійки - 3 % річних, яку позивач прохає стягнути з відповідачів разом із судовим збором у розмірі 2270 гривень (а. с. 8-09). Ухвалою суду від 26 листопада 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 14 годину 45 хвилин 22 грудня 2021 року (а. с. 24), копія якої надіслана відповідачам 29 листопада 2021 року за вихідним № 2617/21-вих/2/204/2587/21 (а. с. 25). Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення (а. с. 102). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила про застосування строків позовної давності до заявлених відповідачем позовних вимог (а. с. 104). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, шляхом розміщення оголошення про її виклик на офіційному сайті суду (а. с. 72), про причини неявки суд не повідомила. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, шляхом розміщення оголошення про її виклик на офіційному сайті суду (а. с. 73), про причини неявки суд не повідомила. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог без задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що предметом господарської діяльності позивача КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради є, зокрема, надання послуг водопостачання та водовідведення, про що зазначено у п. 2.2.1 Статуту Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради (нова редакція), затвердженого рішенням міської ради від 20 березня 2019 року № 68/43 (а. с. 10). Відповідно до довідки про та склад сім`ї або зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 24 травня 2021 року, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] (з 24 березня 1998 року), [PERSON] (з 30 червня 1998 року) та [PERSON] (з 14 вересня 2006 року) (а. с. 5), а відтак відповідачки є споживачами послуг КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради за вказаною адресою. 01 серпня 2021 року відповідачем на адресу [PERSON] надіслано досудове повідомлення про необхідність сплати заборгованості за надані послуги водопостачання та водовідведення (а. с. 3-4). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2003 року по справі № 2-1028-2003 солідарно стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь державного комунального підприємства з управління водопровідно-каналізаційного господарства м. Дніпропетровська заборгованість за водопостачання та водовідведення, яка утворилася станом на 01 листопада 2002 року у сумі 867 гривень 72 копійки (а. с. 77). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2005 року по справі № 2-2918-2005 позов МКП «Дніпроводоканал» до [PERSON] та [PERSON] задоволено частково. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь МКП «Дніпроводоканал» заборгованість за водопостачання та водовідведення, яка утворилася станом на 01 червня 2005 року у сумі 870 гривень 73 копійки (а. с. 78). 20 березня 2009 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська видано судовий наказ про солідарне стягнення з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь МКВП «Дніпроводоканал» суму заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення у сумі 4905 гривень 75 копійок (а. с. 79). Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2009 року судовий наказ Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2009 року скасовано (а. с. 80). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Приписами ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Нормою ст. 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Нормами ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Крім того, вимогами ч. 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує. Відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. У статті 67 Житлового кодексу Української РСР закріплено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно з вимогами п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до вимог ст. 22 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення. Приписами ч. 4 ст. 23 та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що послуги з централізованого водопостачання/водовідведення надаються згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з централізованого водопостачання/водовідведення, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. Разом з цим, Верховний Суд України у своїй постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зазначив про те, що не дивлячись на те, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Разом з цим, такому праву споживача прямо відповідає його обов`язок щодо оплати житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16. Таким чином, суд вважає встановленим той факт, що сторони знаходилися у фактичних договірних відносинах, згідно з якими позивач надавав відповідачкам послуги з водопостачання та водовідведення, а відповідачки були зобов`язані сплачувати за ці послуги грошові кошти відповідно до норм та тарифів, що діяли у відповідний період. Нормами ст. 322 ЦК України визначено, що на власника покладається тягар утримання майна. При цьому, Верховний Суд у своїй постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 686/6276/19 зробив висновок про те, що новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна, тому за відсутності відповідної умови в договорі щодо відчуження нерухомого майна суд повинен відмовляти в задоволенні позовних вимог до нового власника, оскільки належним відповідачем є попередній власник. Вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, із довідки по особовому рахунку № [NUMBER] , що надана позивачем та міститься в матеріалах справи (а. с. 6-7), вбачається, що позивачем, в період часу з січня 1999 року по червень 2018 року включно, здійснювалися нарахування за водопостачання та водовідведення за адресою кв. [ADDRESS] , користувачу послуг «авкин [PERSON] », та станом на червень 2018 року за ним утворилася заборгованість у розмірі 13068 гривень 05 копійок. Однак з вказаної виписки не вбачається, яким чином вона стосується відповідачок [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , при цьому остання за вказаною адресою зареєстрована лише з 14 вересня 2006 року, а не з 1999 року. Більш того, [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) станом на дату виникнення вказаної заборгованості - 1999 рік, були малолітніми дітьми 7 та 9 років, а відтак у них не може бути солідарного обов`язку щодо погашення заборгованості за вказаний період часу. Натомість, позивачем не надано суду жодних доказів того, що відповідачі взяли на себе тягар зі сплати заборгованості по водопостачанню/водовідведенню попереднього власника, зокрема за період часу з січня 1999 року по червень 2018 року включно, що було б передбачено договором відчуження нерухомого майна. Крім того, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська ухвалено низку судових рішень, якими стягнуто, зокрема, з відповідачки [PERSON] на користь позивача заборгованість за водопостачання та водовідведення, яка утворилася станом на 01 червня 2005 року. Відповідно до вимог ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі. Тому, факт щодо стягнення із відповідачки [PERSON] заборгованості за період часу із 1999 року по 01 червня 2005 року доведенню у цій справі не підлягає, оскільки встановлений у судових рішеннях, які набрали законної сили. Такий висновок викладений у постанові Верховного суду від 24 червня 2020 року у справі № 6040/14169/17. Разом з цим, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідачка [PERSON] неодноразово зверталася до відповідача із листами про здійснення перерахунку заборгованості відповідно до ухвалених судових рішень (а. с. 84-99), які по суті позивачем були залишені без уваги, оскільки перерахунок зроблений так і не був. При цьому, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідачок суми заборгованості за надані послуги водопостачання та водовідведення, яка склалася станом на 30 квітня 2021 року, однак із наданого позивачем розрахунку заборгованості (а. с. 6-7) вбачається, що вказана заборгованість утворилася станом на червень 2018 року, однак зазначена як сальдо за липень 2018 року та вважається позивачем заборгованістю, яка склалася станом на 30 квітня 2021 року, про що зазначено у розрахунку заборгованості від 04 червня 2021 року (а. с. 89). Натомість, с такими доводами позивача суд погодитися не може у зв`язку із тим, що низкою судових рішень вже стягнуто частину зазначеної заборгованості, що свідчить про намагання позивачем покласти на відповідачів надмірних тягар по подвійному стягненню спірної заборгованості. З цих підстав, суд доходить висновку про те, що наданий позивачем до суду розрахунок заборгованості є необґрунтованим та безпідставним, через що суд не приймає його до уваги та не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині через їх недоведеність належними, допустимими та достатніми доказами. Щодо стягнення інфляційних витрат та 3% річних, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Нормами ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Приписами ст. 549 ЦК України визначено поняття неустойки. Так, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з цим, вимогами ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлено спеціальну позовну давність, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік. Натомість, з наданого позивачем розрахунку (а. с. 8-9) вбачається, що розрахунок 3 % річних та інфляційних витрат ним проведено за період часу з липня 2018 року по квітень 2021 року, тобто з порушенням строків позовної давності. Таким чином, позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню. Приписами ст. 257 ЦК України визначено строк загальної позовної давності тривалістю у три роки. Вимогами ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлено спеціальну позовну давність, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід рахувати для кожного щомісячного платежу окремо. Відповідачкою [PERSON] у заяві від 11 липня 2022 року (а. с. 104) заявлено клопотання про застосування строків позовної давності до позовних вимог. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому, відмова у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, є самостійною підставою, яка застосовується лише до обґрунтованого позову. Якщо позов є необґрунтованим, суд має відмовити у його задоволенні лише з цієї підстави. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Враховуючи те, що судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, що суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог належними, допустимими та достатніми доказами, а тому про відсутність підстав для стягнення із [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення, у зв`язку із чим суд відмовляє у задоволенні позову саме з цих підстав. Отже, клопотання відповідачки [PERSON] про застосування строку слід залишити без задоволення. У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог за приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed