Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-13 00:00:00

14 травня 2021 року [PERSON] (далі [PERSON] , позивач) звернувся в суд з позовом до [PERSON] (далі [PERSON] , відповідач) про стягнення невиплаченої при звільненні заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 16 травня 2018 року по 19 червня 2019 року позивач працював у відповідача, яка мала статус фізичної особи-підприємця, на умовах трудового договору. При звільненні йому не була виплачена заробітна плата у розмірі 70\~000,00 грн., а також не видана трудова книжка. Посилаючись на порушення своїх трудових прав позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 70\~000,00 грн., а також середній заробіток у розмірі 165\~200,00 грн. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача у письмовому відзиві та у судовому засіданні позовні вимоги заперечив. Заслухавши присутніх учасників справи, допитавши свідків та дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що за даними ГУ ДПС у Волинській області у період з 16 травня 2018 року по 19 червня 2019 року відповідач, як фізична особа-підприємець, декларувала у податковій звітності, пов`язаної зі справлянням та обчисленням податку на доходи фізичних осіб, факт прийняття на роботу 16 травня 2018 року [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та його звільнення з роботи 19 червня 2019 року. При цьому за весь цей період відповідач декларувала та нараховувала дохід позивачу із ознакою «101», тобто, заробітну плату. У вказаній довідці містяться інформація про суму нарахованого та виплаченого доходу позивача, а також інформація про справляння з нього ПДФО (а.с.4-6). Сторони не надали суду будь-яких інших доказів на підтвердження обставин як розміру встановленої позивачу заробітної плати, так і обставин її фактичної виплати. Надаючи свою правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. В першу чергу суд вважає за необхідним проаналізувати доводи позивача про встановлення йому заробітної плати у розмірі 7\~000,00 грн. щомісячно. Частинами першою та п`ятою статті 3-1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати. У разі укладення трудового договору про роботу на умовах неповного робочого часу, а також при невиконанні працівником у повному обсязі місячної (годинної) норми праці мінімальна заробітна плата виплачується пропорційно до виконаної норми праці. Отже, чинне законодавство забороняє нараховувати та виплачувати заробітну плату нижчу за мінімальний розмір заробітної плати, окрім випадку укладення трудового договору про роботу на умовах неповного робочого часу, а також при невиконанні працівником у повному обсязі місячної (годинної) норми праці. Сторони не надали суду будь-яких доказів на підтвердження того, на яких умовах позивач був прийнятий на роботу повного чи неповного робочого часу (повної чи неповної ставки), а також про розмір його заробітної плати. Відсутність будь-яких документів стосовно трудової діяльності позивача сторона відповідача пояснює їх вилученням в межах кримінального провадження. Позивач також будь-яких доказів про свою трудову діяльність, окрім відповіді органу ДПС, суду не надав. В такому випадку суд оцінює відносини сторін зважаючи на загальні засади доказування, які визначені у ст.81 ЦПК України, які передбачають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1); доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6). Зважаючи на ненадання стороною позивача будь-яких доказів того, що за умовами трудового договору йому була встановлена заробітна плата саме у розмірі 7\~000,00 грн., як він зазначає у позові, суд відхиляє ці доводи сторони позивача та в подальшому вважає, що його заробітна плата не могла бути нижчою за мінімальну. Переходячи до питання того, на умовах повної чи неповної ставки позивач працював у відповідача, суд виходять з того, що згідно інформації, наданої ГУ НП у Волинській області, у період з 30 травня 2016 року по 09 жовтня 2018 року позивач працював на посаді слюсарем з ремонту автомобілів (на 0,5 ставки) відділення забезпечення автотранспортом центру обслуговування підрозділів. Частково в цей же час, а саме у період з 15 травня 2018 року по 19 червня 2019 року, позивач працював у відповідача. Будь-яких пояснень яким чином позивач міг працювати на 0,5 ставки у ГУНП у Волинській області, у період травень-жовтень 2018 року, та одночасно, на повну ставку у відповідача, сторона позивача суду не надала. Суд зазначає, що робота на 1,5 ставки чинним трудовим законодавством не передбачено. Тому суд виходить з того, що позивач в дійсності працював у відповідача на умовах неповного робочого часу (неповної ставки). Такий висновок суду підтверджується і відомостями про розмір сплаченого та нарахованого доходу позивача, згідно даних органу ДПС, а саме: 1) за ІІІ квартал 2018 року позивачу нараховано 5\~584,50 грн., тобто, за один місяць 1861,50 грн; при мінімальні заробітній платі станом на 2018 рік 3\~723,00 грн., його ставка становила 0,5; 2) за IV квартал 2018 року позивачу нараховано 5\~584,50 грн., тобто, за один місяць 1861,50 грн; при мінімальні заробітній платі станом на 2018 рік 3\~723,00 грн., його ставка становила 0,5; 3) за I квартал 2019 року позивачу нараховано 4\~173,00 грн., тобто, за один місяць 1\~391,00 грн; при мінімальні заробітній платі станом на 2019 рік 4 173,00 грн., його ставка становила 0,3. Вказане узгоджується з тим фактом, що ще на 0,5 ставки позивач у період травень-жовтень 2018 року працював у ГУ НП у Волинській області. Суд ще раз звертає увагу на те, що будь-яких доказів протилежного, сторони суду не надали і суд виходить саме з тих доказів, які наявні в матеріалах справи. Далі, досліджуючи питання того, чи виплачувалася позивачу фактично заробітна плата, суд виходить з приписів п.п.168.1.2 п.168.1 ст.168 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), які передбачають, що податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету. Крім того, п.3.10 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року №22 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі Інструкція №22), передбачено, що банк приймає розрахункові документи на виплату оподатковуваного доходу, визначеного розділом IV Податкового кодексу України, лише за умови одночасного подання податковим агентом розрахункового документа на перерахування до бюджету утриманого податку на доходи фізичних осіб із суми доходу або документального підтвердження їх сплати раніше. Отже, за нормами чинного законодавства, що регулюють сплату податку на доходи фізичних осіб, виплата заробітної плати здійснюється одночасно із сплатою відповідного податку на доходи фізичних осіб, а банківським установам прямо заборонено приймати до виконання платіжні доручення про виплату заробітної плати, без одночасної сплати такого податку. Виходячи з вищенаведеного, а також зазначення у наданих органом ДПС відомостях як про нарахування, так і виплату доходу у вигляді заробітної плати позивачу, суд виходить з того, що такі доходи були фактично виплачені позивачу відповідачем, адже з них був сплачений ПДФО, що можливо лише при одночасній виплаті заробітної плати, згідно правил п.п.168.1.2 п.168.1 ст.168 ПК України, п.3.10 Інструкції №22. На спростування наданих органом ДПС відомостей про нарахування та виплату заробітної плати, позивач будь-яких доказів суду не надав, зокрема відомостей з наявних у нього в розглядуваний період банківських рахунків. Підсумовуючи вищевикладене, оскільки позивач не довів суду встановлення йому іншого розміру заробітної плати, ніж задекларовано відповідачем під час подання нею звітності до органів ДПС, а також працевлаштування на повній ставці у позивача, суд дійшов висновку, що заробітна плата відповідачем йому була повністю нарахована та виплачена, як це підтверджується відомостями ГУ ДПС у Волинській області за період з 16 травня 2018 року по 19 червня 2019 року, тому відсутні правові підстави для задоволення як основної вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, так і похідної вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У зв`язку із відмовою у задоволенні позову, всі судові витрати позивача залишаються за ним.

Outcome: dismissed