Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-01 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Коваленко Д.А. звернувся до суду із уточненою позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що 22.09.2007 року позивач уклав шлюб з відповідачем [PERSON] .. За час шлюбу ними був набутий житловий будинок загальною площею 76,4 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] , який був зареєстрований на ім`я дружини. 05.07.2016 року шлюб між ними було розірвано, добровільно розділити спільне майно вони не можуть, тому позивач просить визнати вказаний будинок спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право спільної часткової власності на 1/2 частину вказаного будинку. Позивач та його представник надали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, підтримали позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не з`явилася повторно, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлялася через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України та рекомендованим поштовим відправленням, яке було повернуто до суду Укрпоштою за адресою: [ADDRESS] . Місце ж проживання відповідача [PERSON] , 1977 року народження, згідно з довідкою центру надання адміністративних послуг м.Прилуки Управління адміністративних послуг Прилуцької міської ради від 26 листопада 2021 року зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з цим суд на підставі ст. 280 ЦПК України вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] 22.09.2007 року уклали шлюб, який було розірвано 05.07.2016 року, що підтверджується копією рішення Прилуцького міськрайонного суду від 05.07.2016 року(а.с.9). В період перебування у шлюбі, відповідачем 27 травня 2008 року придбано Ѕ частину житлового будинку з належною частиною надвірних будівель, розташовану за адресою: [ADDRESS] , розміщену на земельній ділянці, належній територіальній громаді міста Прилуки, про що свідчить копія договору купівлі-продажу частини житлового будинку серії ВКО №549597 посвідченим 27.05.2008 року приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Ігнатовою Л.Л., про що в реєстрі зроблено запис №5547 та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19144566 від 10.06.2008 року(а.с.46-47). Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку №738993 від 19.11.2009 року [PERSON] є власником земельної ділянки площею 377 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель(а.с.54). Відповідно до копії витягу з рішення виконавчого комітету Прилуцької міської ради Чернігівської області №185 від 24.04.2012 року про оформлення права власності вбачається, що у зв`язку з виділенням будинку в натурі та наданням будинку окремої поштової адреси, було вирішено оформити право власності за [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 76,4 кв.м., житловою площею 34,5 кв.м.(а.с.51), на підставі якого Прилуцькою міською радою Чернігівської області [PERSON] було видано свідоцтво про право власності серія [NUMBER] від 21.05.2012 року на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 76,4 кв.м.(а.с.52). Згідно копії витягу про державну реєстрацію прав КП «Прилуцьке МБТІ» Чернігівської обласної ради №34511035 від 15.06.2012 року вбачається, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності Прилуцької міської ради Чернігівської області [NUMBER] від 21.05.2012 року(а.с.53). Відповідно до ч. 1ст. 60 СК України та ч. 3ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.71 СК України, спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на квартиру, допускається лише за його згодою. Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» №16 від 12.06.1998р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Норми СК України у статтях 57,60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Відповідно до ч. 1ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Придбавши нерухоме майно під час перебування в шлюбі, позивач та його дружина - відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та його право на рівну частку в майні презюмується. Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007р. № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Таким чином, придбане під час перебування сторін у шлюбі нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності сторін і будь-яких доказів щодо належності цього майна лише відповідачу, на яку воно зареєстроване, суду не надано. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ч. 1ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 22.09.2007 року, який 05.07.2016 року було розірвано. За час шлюбу подружжям було придбано у спільну власність нерухоме майно, а саме житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , який, відповідно до ст. 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Оскільки добровільно сторони не домовилися про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них, суд вважає, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, а тому розділяє спільний будинок на дві рівні частини, визнавши за позивачем право приватної власності на нерухоме майно 1/2 частину будинку. Протягом розгляду цивільної справи відповідач [PERSON] на підставі норм ст.ст.12,81 ЦПК України, не скористалася своїми процесуальними правами та не надала до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування, а відтак несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням відповідних процесуальних дій, в даному випадку - ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Позивачем заявлена вимога про поділ спільного майна подружжя, яка оплачена судовим збором у сумі 1000,00 грн., враховуючи, що судом позовні вимоги задоволені повністю, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved