Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-24 00:00:00

ВИМОГИ ПОЗИВАЧА Представник позивачки [PERSON] в інтересах позивачки [PERSON] звернулася до суду з позовом, відповідно до якого просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом квартирою [ADDRESS] . ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА Згідно договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 22 березня 2012 року позивачці [PERSON] та членам її сім`ї сину [PERSON] і брату [PERSON] надано у безстрокове користування двокімнатну квартиру [ADDRESS] . У наданій квартирі зареєстровані позивач [PERSON] , її син [PERSON] та брат [PERSON] . Відповідач [PERSON] з 2017 року не проживає у квартирі [ADDRESS] , не сплачує за неї комунальні послуги, не приймає участі в її утриманні, особистих речей відповідача у квартирі немає. Місце проживання відповідача позивачу невідоме. З 2017 року відповідач не вчинив жодних дій, спрямованих на вселення у квартиру. Жодних домовленостей стосовно залишення за відповідачем права на проживання у наданій квартирі між позивачем та відповідачем не було. Реєстрація відповідача у квартирі створює для позивача перешкоди у користуванні найманим житлом, оскільки вона змушена сплачувати комунальні послуги і за відповідача та немає змоги оформити житлову субсидію. Позивач у судове засідання не з`явилася. Представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги. ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧА Відповідач у судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно ч. 4 ст. 223 та ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ 27.10.2021 року ухвалою судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області відкрито провадження у даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ Позивачу [PERSON] та членам її сім`ї сину [PERSON] та брату [PERSON] відповідно до договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 22.03.2012 року надано у безстрокове користування двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Як вбачається з довідки КП «Житлогосп» № 145 від 15.03.2021 року, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до акта-розпорядження від 22.03.2021 року, затвердженого начальником КП «Житлогосп», при обстеженні квартири [ADDRESS] було встановлено, що [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає з 01 березня 2017 року. На момент перевірки 22.03.2021 року [PERSON] у квартирі був відсутній, його особистих речей немає. ОЦІНКА СУДУ Аналізуючи надані позивачем докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача, оскільки позивач є наймачем квартири, відповідач [PERSON] , який являється братом позивача, не проживає у квартирі без поважних причин понад один рік, факт непроживання відповідача у квартирі підтверджується наданими позивачем доказами. НОРМИ ПРАВА Статтею 64\~ЖК України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно ст.\~71\~ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст.\~72\~ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року № 1382-IV встановлено, що реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку, місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає. За правилами ст.\~7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відтак визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням має наслідок зняття її з реєстрації. Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року). Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Реєстрація відповідача у помешканні за вищевказаною адресою фактично перешкоджає позивачу у реалізації її прав наймача жилого приміщення, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved