Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Антонов» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позов обґрунтовано тим, що позивачка працювала на посаді економіста планування цеху №1 на підприємстві Філії ДП «Антонов» Серійний Завод «Антонов» згідно наказу №3008/к від 27.02.2012 року. Наказом №107 від 25.04.2017 року позивача звільнено на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за здійснення прогулів без поважних причин. Дане звільнення позивач вважає незаконним, оскільки відповідачем порушено гарантії при прийнятті на роботу і заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей, передбачені ст. 184 КЗпП України. Позивач зазначає, що на неї поширювалися гарантії при звільненні передбачені ч. 3 ст. 184 КЗпП України, а саме звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи роботодавця не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Окрім того, позивачем зазначено, що відповідачем було проігноровано надіслання позивачем заяви про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, яку вона неодноразово надсилала на адресу відповідача, однак, ані трудової книжки, ані розрахунку від відповідача не тримала. 10 листопада 2020 року позивачка змушена була приїхати до відділу кадрів ДП «Антонов» для отримання трудової книжки, ознайомитися з наказом про звільнення та отримати остаточний розрахунок. Отримавши 10 листопада 2020 року трудову книжку та ознайомившись з копією наказу про звільнення, позивачка дізналась, що її звільнено на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, згідно наказу №107 від 25.04.2017 року всупереч її заяви про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України від 12.04.2017 року. При наданні позивачу трудової книжки та копії наказу на звільнення 10.11.2020 року з позивачем не було проведено остаточного розрахунку. З огляду на зазначені обставини, позивачка змушена була звернутися до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав, у якому просила поновити її на посаді економіста з планування цеху №1 ДП «Антонов» згідно штатного розпису затвердженого ДП «Антонов» та прийняти рішення щодо виплати їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києві від 11.12.2020 року відкрито провадження у справі (головуючий суддя Миколаєць І.Ю.) (том 1, а.с. 42). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.04.2021 року розподілено згадану справу головуючому судді - Войтенко Ю.В. (том 1, а.с. 48). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києві від 17.05.2021 року відкрито провадження у справі (головуючий суддя Войтенко Ю.В.) (том 1, а.с. 50). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.05.2022 року розподілено згадану справу головуючому судді - Ключнику А.С. (том 1, а.с. 229). Відповідно до ч. 2 ст. 213 ЦПК України справа розглядається одним і тим самим складом суду. У разі заміни одного із суддів під час судового розгляду справа розглядається спочатку, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києві від 18.05.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання на 23.06.2022 року (головуючий суддя Ключник А.С.) (том 1, а.с. 231). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києві від 23.06.2022 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Антонов» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Призначено справу до судового розгляду по суті на 06 липня 2022 року (том 2, а.с. 33-34). Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому Державне підприємство «Антонов» не визнає позовні вимоги в повному обсязі, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Так, у відзиві відповідачем зазначено, що на позивача не поширюється статус «одинокої матері» та не було порушено гарантії передбачені ч. 3 ст. 184 КЗпП України, оскільки у свідоцтві про народження дитини позивача батьком зазначено [PERSON] , який є законним батьком дитини, яка була народжена під час зареєстрованого шлюбу між позивачем та [PERSON] , що підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/1690/16-ц та справі №761/20062/16-ц. Відповідачем зазначено, що стосується категорії, як «інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама», то основним критерієм для визнання за такими особами статусу «одинокої матері» є: виховання та утримання дитини без участі батька. Тобто, лише наявність самого факту розлучення не надає автоматичного статусу одинокої матері, оскільки має бути документально підтверджено як факт самостійного виховання так і факт самостійного утримання матір`ю дитини. Окрім того, відповідачем зазначено, що за весь час періоду роботи позивача на ДП «Антонов» починаючи з дня прийняття на роботу по день видання наказу про звільнення, позивачем жодного разу не надавались відповідачу будь-які належні документи, зокрема копія свідоцтва про народження, що підтверджують наявність у неї дитини віком до 14 років. Крім того, позивачем не надавались підприємству та відсутні у особовій справі позивача копії документів, щодо розірвання шлюбу, та будь-які інші документи, що могли б підтверджувати той факт, що позивач на момент звільнення сама утримує та виховує дитину, тобто наділена статусом одинокої матері. Представником відповідача зазначено, що доказом відсутності у позивачки статусу «одинокої матері» є рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 1305.2021 року та постанова Київського апеляційного суду від 07.10.2021 року, які були ухвалені у ході розгляду цивільної справи №761/25544/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, Печерська районна в м. Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини. Згаданими судовими рішеннями встановлено, що [PERSON] , як батько, до 2016 року вільно та без перешкод приймав участь у вихованні спільного із позивачкою сина. Однак, після одруження позивачки із новим чоловіком у 2016 році, позивачка фактично позбавила [PERSON] можливості бачитися з сином та брати участь у його вихованні. В той же час, позивачкою були оскаржені судові рішення першої та апеляційної інстанції у справі №761/25544/19 до Касаційного цивільного суду Верховного суду, який ухвалив рішення яким залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій. Верховний Суд зазначив, факт, що саме позивачка, з якою проживав після розлучення син, ізолювала його від батька та перешкоджала їм у спілкуванні, порушувала право дитини на освіту та фізичний і духовний розвиток. При визначенні місця проживання дитини, судами враховано думку самої дитини, який в суді апеляційної інстанції висловив бажання проживати разом із батьком. Враховуючи положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України, якими встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, та зважаючи на викладені заперечення представник відповідача просив суд відмовити позивачу у задоволенні його позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом встановлено, що позивачка - [PERSON] працювала на посаді економіста планування цеху №1 на підприємстві Філії ДП «Антонов» Серійний Завод «Антонов» згідно наказу №3008/к від 27.02.2012 року. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем допущено порушення трудової дисципліни та Правил внутрішнього трудового розпорядку у формі прогулу, у зв`язку з тим, що вона була відсутня на роботі без поважних причин протягом значного періоду часу, що підтверджується табелем обліку використання робочого часу підрозділу 001 (Цех 1) ДП «Антонов» за лютий, березень та квітень 2017 року (том 1, а.с. 102-107). Крім того, позивачка була відсутня на роботі починаючи з 03.02.2017 року по фактичний день видання наказу про звільнення - 25.04.2017 року, включно, тобто майже протягом трьох місяців поспіль. Із матеріалів справи вбачається, що відповідачем неодноразово направлялись листи для надання будь-яких пояснень, щодо відсутності на роботі, а також будь-яких документів, що могли б вказувати на поважність причин відсутності на роботі, проте жодних пояснень чи відповіді позивачем надано не було. Керівником філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов», було прийнято рішення про звільнення позивача на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, за необґрунтовану відсутність на робочому місці з 12 год. 40 хв. до 16 год. 10 хв. 02 лютого 2017 року та здійснення прогулів без поважних причин з 03.02.2017 року по 25.04.2017 року - дату видання наказу про звільнення №107 від 25.04.2017 року (том 1, а.с. 29). Пунктом 4 статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема прогулу (у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 Кодексу законів про працю України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Отже, встановлені судом обставини та проаналізоване відповідне до застосування законодавство вказують на правомірність наказу відповідача про звільнення позивача саме за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, оскільки Позивач був відсутній на роботі з 12 год. 40 хв. до 16 год. 10 хв. 02 лютого 2017 року та з 03.02.2017 року по 25.04.2017 року - день видання наказу про звільнення без поважних причин, чим допустив порушення трудової дисципліни у формі прогулу. У положенні статті 147 КЗпП України законодавцем чітко визначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Отже, приймаючи до уваги триваючий характер допущеного Позивачем порушення трудової дисципліни у формі прогулу, Державним підприємством «АНТОНОВ» вірно кваліфіковано й обрано підставу для звільнення Позивача, а саме пункт 4 статті 40 Кодексу законів про працю України, яка за сукупності всіх обставин є такою, що відповідає трудовому законодавству України. Посилання Позивача на наявність у неї статусу «одинокої матері» в контексті даного спору не знайшло свого підтвердження відповідними засобами доказування та спростовується рішеннями Шевченківського районного суду м. Києва від 1305.2021 року та постановою Київського апеляційного суду від 07.10.2021 року, які були ухвалені у ході розгляду цивільної справи №761/25544/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, Печерська районна в м. Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини, та залишені без змін Верховним Судом, які в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, враховуючи вищенаведене, норми законодавства, які підлягають до застосування, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed