Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-17 00:00:00

У квітні 2021 року позивач Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (далі - КП виконавчого органу Київради (КМДА) "Київтеплоенерго") звернулося до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості з оплати наданих житлово-комунальних послуг. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] є споживачем житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] . Як стверджував позивач, відповідачу [PERSON] надавались послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, проте відповідач належним чином не сплачував за отримані послуги, допустив заборгованість з їх оплати, яка станом на 01.03.2021 складає 83 127,62 грн (заборгованість за послуги з централізованого опалення у розмірі 71 706,75 грн, заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 11 420,87 грн). Окрім того, позивач на підставі Договору №602-18 про відступлення прав вимоги від 11.10.2018, укладеного між ПАТ «Київенерго» та КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» прийняв право вимоги до відповідача з оплати спожитих до 01.05.2018 послуг з централізованого опалення та/або з централізованого постачання гарячої води у розмірі 49 151,71 грн. З цих підстав КП виконавчого органу Київради (КМДА) "Київтеплоенерго" просило суд стягнути зі [PERSON] заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення в розмірі 46 002,07 грн, заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 3 149,64 грн, заборгованість за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого опалення в розмірі 71 706,75 грн, заборгованість за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 11 420,87 грн. Ухвалою суду від 22.04.2021 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 26.04.2021 сторонам направлено листи з додатками до них, а саме: позивачу копію ухвали про відкриття провадження, а відповідачу копію ухвали про відкриття провадження та позовну заяву з додатками до неї. Ухвалою суду від 14.09.2021 постановлено: задовольнити клопотання позивача Комунального підприємства виконавчого округу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про заміну первісного відповідача належними відповідачами у справі №756/5664/21; здійснити заміну первісного відповідача [PERSON] належними відповідачами - [PERSON] та [PERSON] у справі №756/5664/21. Як убачається з матеріалів справи, 12.11.2021 відповідач [PERSON] ознайомився з матеріалами цивільної справи №756/5664/21 (а.с. 151). 15.11.2021 на адресу суду через підсистему «Електронний Суд» відповідачем [PERSON] направлено дві заяви, де він вказує, що позовна заява, яка подана 20.09.2021 не відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства та просить забезпечити його процесуальні права та зобов`язати позивача подати позовну заяву з урахуванням вимог пунктів 4 і 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України та направити її копію з додатками на його адресу. А також, просив продовжити процесуальний строк для надання відповідачем відзиву на позовну заяву з моменту її отримання. Окрім того, просив відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення в розмірі 46 002,07 грн та про стягнення заборгованості за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 3 149,64 грн у зв`язку зі спливом позовної давності щодо місячних платежів (а.с. 187-192). Ухвалою суду від 15.11.2021 постановлено витребувати у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондратюк Алли Василівни належним чином завірену копію договору дарування квартири (обдарований [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] ), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який посвідчено 30.07.2018 та зареєстровано в реєстрі за №1079, а також у разі наявності належним чином завірену копію правовстановлюючого документу, яким підтверджувалось право власності дарувальника на зазначену квартиру. Ухвалою суду від 20.01.2022, яка відображена у протоколі судового засідання, судом прийнято до розгляду позовну заяву в новій редакції від 30.09.2021 з доказами направлення її копій відповідачам [PERSON] та [PERSON] . З позовної заяви в редакції від 30.09.2021 вбачається, що КП виконавчого органу Київради (КМДА) "Київтеплоенерго" просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення в розмірі 46 002,07 грн, заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 3 149,64 грн, заборгованість за спожиті з 01.05.2018 по 01.08.2017 послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 917,60 грн та судові витрати в розмірі 861,79 грн; а також стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованість за спожиті з 01.08.2018 послуги з централізованого опалення в розмірі 71 706,75 грн, заборгованість за спожиті з 01.08.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 10 503,27 грн, а також судові витрати в розмірі 1 441,21 грн. Вимоги позову обґрунтовує тим, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є споживачами житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] . Відповідачам надавались послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, проте відповідачі належним чином не сплачували за отримані послуги, допустили заборгованість з їх оплати, яка станом на момент звернення до суду складала 83 127,62 грн (заборгованість за послуги з централізованого опалення у розмірі 71 706,75 грн, заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 11 420,87 грн). Окрім того, позивач на підставі Договору №602-18 про відступлення прав вимоги від 11.10.2018, укладеного між ПАТ «Київенерго» та КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» прийняв право вимоги до відповідача з оплати спожитих до 01.05.2018 послуг з централізованого опалення та/або з централізованого постачання гарячої води у розмірі 49 151,71 грн. Відповідно до накладних Укрпошти №0103277839753 та №0103277839745 позовна заява у редакції від 30.09.2021 направлена 12.10.2021 відповідачу [PERSON] на адресу: [ADDRESS] та відповідачу [PERSON] на адресу: [ADDRESS] (а.с. 185-186). У судове засідання, призначене на 18.07.2022, представник позивача не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, у якій також зазначив, що не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання, призначене на 18.07.2022, не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, що підтверджується наявними у справі документами. 09.03.2022 від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшло клопотання про зупинення провадження у справі у зв`язку з провадженням на території України військового стану. Ухвалою суду від 09.06.2022, яка відображена у протоколі судового засідання, постановлено відмовити у задоволенні клопотання [PERSON] про зупинення провадження у справі. При цьому, відповідачами у встановлений законом строк до суду не подано заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та не подано відзиву на позовну заяву. Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 11.10.2018 між ПАТ «Київенерго» та КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» було укладеного Договір №602-18 про відступлення права вимоги, за яким ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01.05.2018 послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01.08.2018 з урахуванням оплат (а.с. 6). Відповідно до Додатку № 1 та/або додатку № 2 до Договору цесії позивач набув право вимоги заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води у розмірі 49 151,71 грн за адресою: [ADDRESS] (особовий рахунок № [NUMBER] ) (а.с. 31-32). Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 №1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту укладання та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» КП «Київтеплоенерго» визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ «Київенерго». За розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам. Окрім того, судом встановлено, що ПАТ «Київенерго» було визначено обов`язковим виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання для житлових будинків комунальної форми власності згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» з 01.07.2014. У подальшому розпорядженням КМДА №1693 від 27.12.2017 «Про деякі питання припинення угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між КМДА та АЕК «Київенерго», підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, визначено Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», яке починаючи з 01.05.2018 здійснює надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV (у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) та Законом України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року №2189-VIII (введений в дію з 01 травня 2019 року, крім: ст. 1, ч. 1 ст. 2, ст. ст. 3-7, 9, 11, 12, ч. 2 ст. 26, ст. 27 та 29 (в частині регулювання послуги з управління багатоквартирним будинком), ч. 2 ст. 2, ч. ч. 3 та 4 ст. 8, ч. ч. 2 та 3 ст. 10, ст. 15, ч. ч. 1, 3 та 5 ст. 16, ст. 18, ч. 5 ст. 28, які введені в дію 10 червня 2018 року). Суб`єктами Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги"). Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року №2189-VIII учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Ч. 1 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV та ч. 1 ст. 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року №2189-VIII передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Проте відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV, п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року №2189-VIII споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Водночас такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV та п. 5 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року №2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Отже, згідно з наведеними законодавчими нормами споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. КП «Київтеплоенерго» підготовлено та опубліковано договір про надання послуг та централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від 28.03.2018 №34 (5085). Підключення будинку до мереж централізованого опалення та/або постачання гарячої води свідчить про надання послуг позивачем. На підтвердження своїх доводів щодо заборгованості за особовим рахунком № [NUMBER] (адреса надання послуг: [ADDRESS] ), позивач надав суду розрахунок заборгованості за надані послуги, з якого вбачається, що станом на 01.03.2021 наявна заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення в розмірі 46 002,07 грн, заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 3 149,64 грн, заборгованість за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого опалення в розмірі 71 706,75 грн, заборгованість за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 11 420,87 грн (а.с. 4, 30, 71-72, 96-97). При зверненні до суду, позивачем пред`явлені ним вимоги мотивовані тим, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є споживачами житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] Як передбачено ст. 162 ЖК України, власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Згідно зі ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В ухвалі ВССУ від 20 листопада 2013 року у справі № 6-29503св13 зазначено, що у разі, коли жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме ця особа (стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких випадках визначається його власником і обов`язки з оплати вказаних послуг виникають у них лише перед останнім (стаття 156 ЖК України). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з 30.07.2018 є відповідач [PERSON] (а.с. 33). 22.12.2021 на виконання ухвали суду від 15.11.2021 приватним нотаріусом КМНО Кондратюк А.В. направлено на адресу суду належним чином засвідчені копії нотаріальної справи по вчиненню нотаріальної дії від 30.07.2018 договору дарування квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованої в реєстрі №1079 (а.с. 197-201). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 31.07.2013 [PERSON] продав, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] (а.с. 199-200). Відповідно до договору дарування квартири від 30.07.2018 [PERSON] подарувала (передала безоплатно та безумовно), а [PERSON] прийняв в дар квартиру [ADDRESS] (а.с. 198). При цьому, доказів належності квартири [PERSON] на праві власності за спірний період матеріали справи не містять. Згідно даних Реєстру територіальної громади міста Києва від 28.09.2021 [PERSON] зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] не значиться (а.с. 143). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 29.09.2021 [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 07.05.2019 по теперішній час (а.с. 142). Стаття 263 ЦПК України, передбачає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно статей 81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Щодо позовних вимог до відповідача [PERSON] суд зазначає наступне. За змістом статті 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом. Як випливає зі змісту статей 51, 175 ЦПК на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень статті 51 ЦПК України та з урахуванням частини п`ятої статті 12 ЦПК України, роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача. Таким чином, суд, як орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено пунктом 1 частиною першою статті 189 ЦПК та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Відповідно до частин першої, другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у пункті 8 постанови від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтею 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Проте, всупереч вищенаведених норм законодавства, позивачем не надано належних та допустимих доказів належності відповідачу [PERSON] на праві власності квартири [ADDRESS] , так і не надано доказів того, що останній дійсно є споживачем послуг за вказаною адресою. На підставі досліджених доказів суд прийшов до висновку, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів в підтвердження заявлених позовних вимог до [PERSON] , тому в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Щодо позовних вимог до відповідача [PERSON] суд зазначає наступне. Судом встановлено, що власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з 30.07.2018 є відповідач [PERSON] , який зареєстрував за вказаною адресою своє місце проживання з 07.05.2019, а отже є споживачем послуг, які надає позивач з 31.07.2018. Оскільки КП виконавчого органу Київради (КМДА) "Київтеплоенерго" надавались послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води споживачу, який отримував вказані послуги і користувався ними за адресою [ADDRESS] , у відповідача [PERSON] виник обов`язок оплатити ці послуги. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідач [PERSON] користується послугами, але не виконує зобов`язання по сплаті заборгованості за надані послуги з центрального опалення. Свої зобов`язання відповідач [PERSON] виконує неналежно, внаслідок чого виникла заборгованість, та доказів зворотному з боку відповідача [PERSON] суду надано не було. На підтвердження своїх доводів щодо заборгованості відповідача [PERSON] , позивач надав суду розрахунок заборгованості за надані послуги, з якого вбачається, що станом на 01.03.2021 за особовим рахунком № [NUMBER] наявна заборгованість за спожиті з 01.08.2018 послуги з централізованого опалення в розмірі 71 706,75 грн, заборгованість за спожиті з 01.08.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 10 503,27 грн (а.с. 97). Наведений розрахунок стороною відповідача [PERSON] в ході розгляду справи спростовано не було. З огляду на викладене вище суд дійшов висновку про необхідність стягнути з відповідача [PERSON] на користь КП виконавчого органу Київради (КМДА) "Київтеплоенерго" заборгованість за спожиті з 01.08.2018 послуги з централізованого опалення в розмірі 71 706,75 грн, заборгованість за спожиті з 01.08.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 10 503,27 грн. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Як вбачається з положень п. 3 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів. Відповідно до квитанції від 25.03.2021 позивачем за отримання відомостей з Державного реєстру речових прав сплачено 33,00 грн (а.с. 34). Окрім того, позивачем при зверненні з даною позовною заявою було сплачено судовий збір у розмірі 2 270,00 грн (а.с. 37). Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, то з відповідача [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути судові витрати в розмірі 1 431,29 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial