Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-27 00:00:00

Представник позивача Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , в якій просить стягнути солідарно з відповідачів суму боргу по поверненню кредитних коштів та відсотків за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту №11239052000 від 23 жовтня 2007 року у розмірі 34016,41 доларів США, суму пені за тим самим договором у розмірі 22356,23 гривень, суму боргу по поверненню кредитних коштів та відсотків за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту з правилами №11389728000 від 08 вересня 2008 року у розмірі 7210,36 доларів США, суму пені за тим самим договором у розмірі 10102,32 гривень. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що 23 жовтня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладений договір про надання споживчого кредиту №11239052000, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 35000 доларів США з кінцевим строком повернення у жовтні 2028 року та процентною ставкою 10,50% річних. Для забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за даним кредитним договором між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладений договір поруки №П/11239052000 від 23 жовтня 2007 року. 08 вересня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладений договір про надання споживчого кредиту з правилами №11389728000, за яким [PERSON] отримав у кредит 11000 доларів США з кінцевим строком повернення у вересні 2018 року та процентною ставкою 13,85% річних. Для забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за даним кредитним договором між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладений договір поруки №226650 від 08 вересня 2008 року. У зв`язку з тим, що у [PERSON] наявна прострочена заборгованість за обома кредитними договорами, позивач просить стягнути відповідний борг з обох відповідачів солідарно. Представником відповідача [PERSON] - адвокатом Василенко Н.К. подано відзив на позовну заяву, в якому просить суд позовні вимоги банку задовольнити частково. Стягнути з [PERSON] заборгованість за договором №11239052000 від 03 жовтня 2007 року у розмірі 4485,00 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 115623,30 гривень та включає в себе суму боргу за простроченим тілом кредиту у розмірі 1045,85 доларів США та суму боргу за простроченими відсотками у розмірі 3439,15 доларів США та стягнути пеню за цим договором в розмірі 16669,01 гривень. Також, стягнути з [PERSON] заборгованість за договором №11389728000 від 08.09.2008 року у розмірі 2120,58 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 54668,55 гривень та включає в себе суму боргу за простроченим тілом кредиту у розмірі 1310,65 доларів США та суму боргу за простроченими відсотками у розмірі 809,93 доларів США та стягнути пеню за цим договором у розмірі 10102,32 гривень. У задоволенні інших позовних вимог відмовити. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2015 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2016 року позовну заяву залишено без розгляду. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 25 квітня 2016 року апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задоволено, ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2016 скасовано, цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми заборгованості направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2016 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задоволено частково, стягнуто з [PERSON] заборгованість за договором про надання споживчого кредиту (при застосуванні ануїтентної схеми погашення) №11239052000 від 23.10.2007 у розмірі 4 485,00 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 115623,30 гривень та включає в себе суму боргу за простроченим тілом кредиту у розмірі 1045,85 доларів США та суму боргу за простроченими відсотками у розмірі 3439,15 доларів США. Стягнуто з [PERSON] пеню за договором про надання споживчого кредиту (при застосуванні ануїтентної схеми погашення) №11239052000 від 23.10.2007 у розмірі 16 669,01 гривень. Стягнуто з [PERSON] заборгованість за договором про надання споживчого кредиту з правилами №11389728000 у розмірі 2120,58 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 54668,55 гривень та включає в себе суму боргу за простроченим тілом кредиту у розмірі 1310,65 доларів США та суму боргу за простроченими відсотками у розмірі 809,93 доларів США. Стягнуто з [PERSON] пеню за договором про надання споживчого кредиту з правилами №11389728000 у розмірі 10 102,32 гривень. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2017 року в ухвалі про відкриття провадження від 16.11.2015 року та рішенні Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.11.2016 року по вищезазначеній у цивільній справі виправлено описку, зазначивши вірно ім`я [PERSON] « [PERSON] », та у зазначенні про застосуванні ануїтетної схеми погашення кредиту- «ануїтетної». Постановою апеляційного\~суду Харківської\~області від\~18\~квітня 2018\~року \~апеляційну скаргу Публічного\~акціонерного товариства\~«УкрСиббанк» задоволено, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2016 року залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року передано цивільну справу №638/13683/15-ц на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Постановою Великої\~Палати Верховного\~Суду від\~26\~травня 2020\~року \~касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задоволено, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2016 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 18 квітня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.09.2020 року по справі визначений головуючий суддя (суддя-доповідач) Цвіра Д.М. Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова Цвіри Д.М. від 30 вересня 2020 року цивільну справу прийнято до свого провадження, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання у справі. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 березня 2021 року підготовче провадження у цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву з проханням розглядати справу за відсутності їх представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили. Відповідно до вимог ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа вільна у виборі способу захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. З огляду на вказані норми позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що є порушення, невизнання або оспорювання охоронюваних законом його цивільних прав та інтересів. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що 23.10.2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладений договір про надання споживчого кредиту №11239052000 (надалі - кредитний договір 1, а разом кредитні договори), відповідно до якого останній отримав у кредит грошові кошти у сумі 35000,00 доларів США із застосуванням ануїтетної схеми погашення з процентною ставкою 10,50% річних та зобов`язався повернути кредитні кошти в повному обсязі не пізніше жовтня 2028 року, сплатити всі відсотки та у разі порушення умов договору штрафні санкції. 08.09.2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладений договір про надання споживчого кредиту з правилами №11389728000 (надалі - кредитний договір 2, а разом кредитні договори), відповідно до якого останній отримав у кредит грошові кошти у сумі 11000,00 доларів США з процентною ставкою 13,85% річних та зобов`язався повернути кредитні кошти в повному обсязі не пізніше вересня 2018 року, сплатити всі відсотки та у разі порушення умов договору штрафні санкції. Банк свої зобов`язання за кредитним договором - 1 та кредитним договором - 2 виконав в повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах та в строки, передбачені вищезазначеними кредитними договорами. Натомість, відповідач [PERSON] , всупереч умов кредитних договорів, в процесі користування кредитними коштами, не здійснював платежі для погашення суми заборгованості по кредиту та нарахованим процентам за користування кредитними коштами, чим порушив взяті на себе договірні зобов`язання. У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором-1 та кредитним договором -2 та з урахуванням внесених відповідачем коштів на погашення заборгованості за кредитними договорами, відповідач станом на 06.08.2015 року має наступну заборгованість: - за кредитним договором -1: 30504,07 доларів США- заборгованість за простроченим кредитом; 3512,34 доларів США заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом; 5162,86 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 17193,37 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом; - за кредитним договором - 2: 6400,43 доларів США- заборгованість за простроченим кредитом; 809,93 доларів США заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом; 6649,85 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 3452,47 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом. При цьому, позивач звертається до суду з вимогою про дострокове повернення кредитних коштів за кредитним договором-1 та кредитним договором-2 за вимогою банку. З цього приводу суд зазначає наступне, порядок направлення вимоги про дострокове повернення кредиту передбачений пунктами 12.1-12.2 кредитного договору-1. Відповідно до умов п. 1.2.2 кредитного договору - 1 передбачено кінцевий строк повернення кредитних коштів - жовтень 2028 року. Пунктом 12.1 кредитного договору -1 встановлено порядок дострокового повернення кредиту за вимогою банку, яким передбачено, що термін повернення кредиту вважається таким, що настав на 32 день після отримання або на 41 день після направлення з боку банка за адресою позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту. Пунктом 12.2 кредитного договору -1 передбачено, що згадане повідомлення направляється листом (цінний з описом та повідомленням про вручення). Позивачем в позовній заяві зазначено, що ним виконано вимоги вищезазначених пунктів кредитного договору, та на адресу відповідача [PERSON] направлено вимогу про погашення простроченої заборгованості за кредитним договором-1 та кредитним договором-2, що підтверджується копією конвертів, котрі повернулись відправнику в зв`язку з закінченням терміну зберігання, вищезазначену вимогу надіслано банком 24 березня 2015 року. (а.с. 48-61). З матеріалів справи вбачається, що позивач надсилав за адресою відповідача [PERSON] листи, однак у зв`язку з відсутністю, опису суд позбавлений можливості достовірно встановити, що дійсно було банком направлено відповідачу [PERSON] та чи є листи, надіслані на адресу відповідача саме вимогами про дострокове повернення кредитних коштів. На долучених позивачем конвертах відсутній штамп «з описом», який повинен бути проставлений працівником пошти на виконання вимог п. 61, п. 108 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою КМУ від 05.03.2009 № 270, якщо поштове відправлення надсилається з описом вкладення, що суперечить умовам кредитних договорів про порядок направлення юридично значимих повідомлень. Докази на підтвердження факту отримання відповідачем [PERSON] вищезазначеної вимоги про дострокове повернення кредитних коштів позивачем суду не надано та цей факт не є позивачем доведеним. Суд зазначає, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції). Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті у відповідній редакції). 10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів». Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла\~- шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності\~16 жовтня 2011 року). Наведені приписи дають підстави виснувати, що частина десята статті 11 зазначеного Закону у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Таким чином, звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. Ні позивачем, ні відповідачем не оспорюється той факт, що надані банком позичальнику [PERSON] кредитні кошти за кредитним договором-1 та кредитним договором-2 відносяться до споживчих кредитів, не оспорюється той факт, що позичальник підпадає під статус споживача, а укладені між банком та позичальником кредитний договір -1 та кредитний договір 2 відносяться до договорів про споживчий кредит з передбаченими діючим законодавством України необхідними для даного виду договорів умовами та відносяться до програми банку щодо споживчого кредитування. Банком укладено кредитний договір- 1 та кредитний договір - 2 з [PERSON] , як з громадянином України, фізичною особою, доказів того, що він отримав кредити, як ФОП та вони є безпосередньо пов`язані із підприємницькою діяльністю або виконанням ним обов`язків найманого працівника матеріали справи не містять. Тобто, ці факти сторонами визнаються сторонами, а відповідно до частини 1 ст. 82 ЦПК України зазначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обґрунтовані сумніви щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання у суду відсутні. Таким чином, судом встановлено, що між сторонами по справі виникли кредитні відносини, кредитування здійснювалось з метою задоволення позичальником особистих економічних та побутових потреб, тобто, до встановлених правовідносин застосовуються приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. З наведеного вище вбачається, що позивачем не доведено дотримання порядку дострокового повернення кредиту за вимогою банку, а тому, суд приходить до висновку, що термін повернення кредиту в повному обсязі не настав. Порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатом судом не встановлено не може мати наслідком покладення на відповідача [PERSON] тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитним договором. Тобто, підстави для стягнення з відповідача [PERSON] достроково всієї суми грошових коштів в розмірі 35000,00 доларів США за кредитним договором-1 та в розмірі 11000,00 доларів США за кредитним договором 2 відсутні. Разом з тим, враховуючи те, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином, банк свої зобов`язання перед позичальником виконав в повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах та в строки, передбачені кредитними договорами, а позивальником [PERSON] в процесі користування кредитними коштами свої зобов`язання перед банком виконувались з порушенням взятих на себе договірних зобов`язань, платежі для погашення суми заборгованості по кредиту не здійснювались або здійснювались нерегулярно, в зв`язку з чим в нього виникла прострочена заборгованість за кредитом процентами за користування кредитними коштами, суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] прострочену заборгованість за тілом кредиту, процентами за користування кредитом та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості виходячи з наступного. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі сплата неустойки. За змістом статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, в тому числі й неустойкою. Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За змістом статті 551 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до п.1.3.1. кредитного договору- 1 за використання кредитних коштів у межах встановленого строку кредитування процентна ставка встановлюється у розмірі 10,5 % річних. По закінченню 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту та кожного наступного місця кредитування, процента ставка підлягає перегляду відповідно до умов п.10.2. даного договору. Пунктом 10.2. кредитного договору 1 передбачено, що враховуючи вимоги ст. 651 ЦК України сторони погодили, що протягом дії даного договору, банк відповідно до умов п. 1.3.1. договору може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі настання будь-якої із наступних обставин, в тому числі, порушення позичальником кредитної дисципліни (тобто, неналежного виконання умов цього договору та/або умов договорів, за яким надано забезпечення виконання зобов`язань позивальника за цим договором. Відповідно до термінів, що використовуються в договорі, проценти це сума грошових коштів, яка є платою за користування кредитом. Ануїтетний платіж це сума грошових коштів, що складається з строкових процентів і строкової суми основного боргу і підлягає сплаті на умовах і в строк, встановлені цим договором. Днем сплати ануїтетного платежу це 23 число кожного календарного місяця строку кредитування протягом якого позичальник зобов`язаний сплатити ануїтетний платіж. Відповідно до п. 8.1. кредитного договору -1 у випадку порушення зобов`язань позичальником в частині несплати чергового ануїтетного платежу у встановлений день сплати такого платежу чи сплати у розмірі меншому ніж передбачено цим договором, на прострочену суму основного боргу банк нараховує підвищені проценти в розмірі цілої процентної ставки на момент виникнення такої простроченої суми основного боргу збільшеної на % підвищеної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дня виникнення простроченої суми основного боргу (дня сплати ануїтетного платежу); на суму прострочених процентів банк може нараховувати пеню, починаючи з 32 календарного дня, якщо рахувати з дати виникнення прострочених процентів, пеня нараховується в наступному порядку, в тому числі, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквівалента суми простроченого платежу сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті, пеня нараховується за кожен день прострочення. Відповідно до п. 4.1. Правил (договірні умови) споживчого кредитування позичальників АТ «УкрСиббанк» за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісій, банк має право вимагати від позивальника додатково сплатити банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені. Відповідно до наданої позивачем довідки - розрахунку заборгованості за кредитом станом на 06.08.2015 р. за кредитним договором - 1 позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за простроченим кредитом у сумі 30 504,07 доларів США, заборгованості по простроченим процентам за користування кредитом у сумі 3512,34 доларів США, пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі 5162,86 гривень та пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 17193,37 гривень. Відповідно до наданої позивачем довідки - розрахунку заборгованості за кредитом станом на 06.08.2015 р. за кредитним договором -2, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість- за кредитним договором 2: заборгованість за простроченим кредитом - 6400,43 доларів СШ; заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом - 809,93 доларів США; пеню за\~несвоєчасне погашення\~заборгованості за\~кредитом -\~6649,85\~гривень; 3452,47 гривень - пеню за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом. З матеріалів справи вбачається, що відповідач проти заявленого розміру заборгованості заперечував та надав власний розрахунок заборгованості, яка на його думку підлягає стягненню. Відповідач не погоджувався з наданим з боку позивача розрахунком заборгованості за кредитним договором - 1 з тієї підстави, що останнім неправомірно збільшувався розмір процентної ставки, у зв`язку з чим сплачені грошові кошти в рахунок погашення кредиту розподілялись неправильно, з наданого власного розрахунку заборгованості, який знаходиться в матеріалах справи, вбачається, що прострочений борг за тілом кредиту за кредитним договором - 1 становить - 1045,85 доларів США, за процентами - 3439,15 доларів США. Проаналізувавши обидва розрахунки, які були надані сторонами, судом частково приймається розрахунок заборгованості, наданий позивачем, та не приймається до уваги розрахунок заборгованості, наданий відповідачем, та приходить до того, що стягненню з відповідача [PERSON] на користь банку підлягає сума заборгованості за тілом кредиту за період з моменту останнього сплаченого відповідачем чергового платежу до моменту звернення позивача до суду з даним позовом. З позовною заявою позивач звернувся до суду 18.08.2015 року, за кредитним договором - 1 останній платіж відповідачем було проведено 24.06.2014 року, за кредитним договором - 2 проведено 17.09.2014 року. Щодо позиції відповідача в його запереченнях проти позову щодо безпідставності збільшення процентної ставки, суд зазначає, що умовами п. 1.3.2. кредитного договору - 1 встановлено, що сторони домовились, що умовами цього договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої з обставин, передбачених п. 10.2 договору. Пунктом 10.2 кредитного договору 1 передбачено, що враховуючи вимоги ст. 651 ЦК України сторони погодили, що протягом дії даного договору, банк відповідно до умов п. 1.3.1. договору може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі настання будь-якої із наступних обставин, в тому, числі, порушення позичальником кредитної дисципліни ( тобто, неналежного виконання умов цього договору та/або умов договорів, за яким надано забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором). Таким чином, з врахуванням викладеного, враховуючи, що банк не отримав право на вимогу дострокового повернення кредитних коштів з тієї підстави, що позивачем не дотримано порядок дострокового повернення кредиту за вимогою останнього, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково та стягненню з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» за кредитним договором 1 підлягає заборгованість: за простроченим тілом кредиту у розмірі 1070,22 доларів США, за простроченими процентами за користування кредитом у розмірі 3512,31 доларів США, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі 5162,86 грн., пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами у розмірі 17193,37 грн. За кредитним договором -2 стягненню з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» підлягає заборгованість: за простроченим тілом кредиту у розмірі 1310,65 доларів США, за простроченими процентами за користування кредитом у розмірі 809,89 доларів США, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі 6649,85 грн., пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами у розмірі 3452,47 грн. Щодо позовних вимог в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором -1 та кредитним договором -2 з поручителя [PERSON] суд зазначає наступне. 23 жовтня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір поруки № П/11239052000 (надалі договір поруки -1, разом- договори поруки), за яким остання зобов`язалась солідарно відповідати за невиконання [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором - 1. 08 вересня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір поруки №226650 (надалі договір поруки -2? разом- договори поруки), за яким остання зобов`язалась солідарно відповідати за невиконання [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором - 2. Згідно положень ч. 1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Відповідно до положень ст. 554 ЦК України, в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч. 4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. У відповідності до пункту 3.1 договору поруки 1, договір діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором (т.1 а.с. 14). Відповідно до пункту 3.1 договору поруки 2, договір діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або до погашення поручителем зобов`язань боржника в рахунок виконання зобов`язань за основним договором. З договору поруки-1 та договору проруки-2 вбачається, що в них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договорів поруки про їх дію до повного виконання боржником своїх зобов`язань перед банком за кредитними договорами не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки. Позивачем в\~позовній заяві\~зазначено,\~що банком\~на адресу\~поручителя пред`явлено вимогу про дострокове повернення коштів за кредитними договорами 24 березня 2015 року одночасно з пред`явленням вимоги позичальнику про дострокове повернення коштів за кредитним договором. Однак,\~з матеріалів справи вбачається, що позивач надсилав за адресою відповідачів [PERSON] та [PERSON] листи, однак у зв`язку з відсутністю, опису суд позбавлений можливості достовірно встановити, що дійсно було банком направлено відповідачам [PERSON] та [PERSON] та чи є листи, надіслані на адресу відповідачів, саме вимогами про дострокове повернення кредитних коштів. На долучених позивачем конвертах відсутній штамп «з описом», який повинен бути проставлений працівником пошти на виконання вимог п. 61, п. 108 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою КМУ від 05.03.2009 № 270, якщо поштове відправлення надсилається з описом вкладення, що суперечить умовам кредитних договорів про порядок направлення юридично значимих повідомлень. Тобто, судом встановлено недоведеність факту надсилання позивачем вимог обом відповідачам саме вимоги про дострокове погашення заборгованості. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (частина четверта статті 559 ЦК України у редакції, чинній до 19 жовтня 2016 року). Отже, зі спливом строку, визначеного договором поруки, або зі спливом строку, визначеного законом, порука та відповідне право вимоги кредитора припиняються. Судом встановлено, що відповідно до пункту 3.1 договору поруки-1 він «діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за кредитним договором-1», а згідно з пунктом 3.1 договору поруки-2 він «діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або до погашення поручителем зобов`язань боржника в рахунок виконання зобов`язань за основним договором». З частини 1 статті 251 ЦК України вбачається, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). А календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина 2 статті 252 ЦК України). Тобто, у договорах поруки сторони не встановили її строк у розумінні статті 251 ЦК України. Тому, у цьому випадку треба застосовувати припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у відповідній редакції про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (що відповідає висновкам, викладеним в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 60), від 10 квітня 2019 року у справі № 604/156/14-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 71),\~від 3 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 58), а також висновкам, викладеним в постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014\~року у справі № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц). Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у вказаній редакції, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Тому, враховуючи припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання зі спливом визначеного договором або законом строку, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Вказане не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 62), від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 76), від 3 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 59), а також постанову Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15). З огляду на вказане позивач реалізував право на пред`явлення вимоги до поручителя шляхом подання позову до суду тільки 18 серпня 2015 року. Однак, у кредитному договорі-1 сторони погодили, що позичальник зобов`язується повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 345 доларів США у день сплати ануїтетних платежів (пункт 1.2.2). Днем такої сплати сторони визначили 23 число кожного календарного місяця строку кредитування, протягом якого позичальник зобов`язаний сплатити ануїтетний платіж. У кредитному договорі-2 сторони також погодили ануїтетну схему погашення кредиту, відповідно до якої днем сплати ануїтетного платежу (170 доларів США) є 8 число кожного місяця протягом строку кредитування (пункт 1.2.10). Отже, сторони кредитних договорів встановили, що основне зобов`язання позичальник виконує через окремі зобов`язання з внесення однакових платежів відповідного числа кожного місяця протягом строку кредитування. Тому передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, строк пред`явлення вимог до поручителя про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитних договорів вносити періодично, слід обчислювати з моменту настання терміну погашення кожного чергового платежу. Іншими словами, за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після спливу шести місяців з моменту настання терміну погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання терміну виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги через припинення поруки за відповідною частиною основного зобов`язання, що відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 84), від 3 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 63)). Так як судом встановлено недоведеність через відсутність опису вкладення факту того, що позивач надсилав обом відповідачам - [PERSON] , як позичальнику, та [PERSON] , як поручителю, письмові повідомлення (вимоги) про дострокове повернення коштів за кредитними договорами, як зазначене позивачем які було направлено, 24 березня 2015 року, та не встановлено, що позивачем було надіслано на адресу поручителя будь-яких повідомлень (вимог) про дострокове повернення коштів за кредитними договорами з моменту настання терміну погашення кожного чергового платежу, суд приходить до висновку про відсутність зміни строку виконання основного зобов`язання, а, відтак, строк, встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, щодо відповідної частини таких платежів, є таким, що сплив, тобто, договір поруки-1 та договір поруки- 2 слід вважати припиненими у розумінні ст. 559 ЦК України. Таким чином, вимоги позивача щодо солідарного стягнення суми заборгованості за кредитними договорами, процентами, нарахованими за користування кредитами, та пені з [PERSON] , як поручителя, не підлягають задоволенню через припинення договорів поруки. Відповідно до висновків, викладених в постанові Великої палати Верховного Суду України від 27 березня 2019 року по справі № 521/21255/13-ц, суд має право ухвалити рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Таким чином, визначення в резолютивній частині судового рішення заборгованості не лише у валюті кредитного зобов`язання, але і гривневому еквіваленті стягнутої в іноземній валюті суми коштів, не відповідає вказаним вимогам законодавства, є зайвим і неправильним. На підставі викладеного,

Outcome: partial