Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в 1996 році батько позивача [PERSON] , як військовослужбовець, був відряджений до м. Києва для подальшого проходження служби та за запрошенням свого знайомого [PERSON] оселився у нього в квартирі за адресою: [ADDRESS] зі своєю родиною - дружиною [PERSON] , дочкою [PERSON] та сином [PERSON] (позивачем). Протягом року сім`я [PERSON] мешкала разом з [PERSON] однією сім`єю, спільно вели господарство, несли витрати пов`язані з утриманням помешкання у належному стані. Зазначено, що [PERSON] на початку 1998 року поїхав працювати до Російської Федерації та перед виїздом запропонував батьку позивача [PERSON] продовжувати проживати в квартирі разом з сім`єю та доглядати за житлом. Наразі місце знаходження чи перебування [PERSON] не відомі, зв`язок з ним втрачено вже тривалий час. Вказано, що [PERSON] родичів немає, мати останнього [PERSON] померла ще до 1996 року. З 2000 року та до сьогодні саме [PERSON] визначений як власник особового рахунку у обслуговуючих організаціях. З моменту коли зник [PERSON] жодна особа не заявляла прав на квартиру та не вимагала звільнення житла і не захищала свої права в інший спосіб. Позивач стверджує, що він за згодою [PERSON] вселився за вказаною адресою, як член сім`ї наймача квартири, де наразі мешкає на протязі 25 років, частину цього часу він проживав із [PERSON] однією сім`єю, іншого житла він не має. За весь час проживання він добросовісно виконував свій обов`язок по утриманню квартири [ADDRESS] в належному стані, здійснював ремонти квартири, сплачував комунальні платежі, інші платежі по утриманню помешкання (обслуговування домофону, інтернет, телебачення тощо). З посиланням на ст. 47 Конституції України, ст.65 ЖК УРСР, ст. ст. 4, 29, 310 ЦК України, ст. 3 СК України позивач просить задовольнити позов (т. 1 а.с. 81-87). Ухвалою суду від 06.10.2021 позовну заяву було залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків позову протягом семи днів з дня отримання копії ухвали (т. 1 а.с. 77). Ухвалою суду від 21.10.2021 відкрите провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого судового засідання, відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі (т. 1 а.с. 163). Ухвалою суду від 10.12.2021 до участі у справі залучено у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району» та [PERSON] (т. 1 а.с. 194, 195). 13.12.2021 до суду від представника відповідача Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації Яценюк Л.П. надійшов відзив на позов з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначено, що спірна квартира [ADDRESS] перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Києва та знаходиться в господарському віданні і на балансі Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району». Наймачем квартири та власником особового рахунку є [PERSON] . Позивач [PERSON] зареєстрований у [ADDRESS] , за якою, згідно відомостей інтернет ресурсів, значиться військова частина № 0222. Для виникнення права користування житловим приміщенням необхідною умовою є реєстрація в житловому приміщенні, укладення договору найму житлового приміщення, що здійснюється на підставі ордеру, або письмова згода наймача на вселення в житлове приміщення. Позивачем не надано доказів на підтвердження дотримання встановленого порядку при його вселенні в спірну квартиру, наявність письмової згоди наймача на вселення, а також, що спірна квартира була єдиним місцем проживання позивача, оскільки останній зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 204-206). 04.01.2022 до суду від представника третьої особи Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району» Мацієвської О.П. надійшли письмові пояснення на позов з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначено, що спірна квартира не приватизована, належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва, загальною площею 38,10 кв.м. Наймачем квартири та власником особового рахунку № [NUMBER] є [PERSON] . Позивач не є членом сім`ї наймача [PERSON] , який на протязі 24 років не проживає в спірній квартирі, що є всі підстави для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. До цього часу наймач [PERSON] зареєстрований в спірній квартирі, тому ні відповідач, ні підприємство не знали і не могли знати про порушення їх прав (т. 1 а.с. 232- 234). 17.01.2022 до суду від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив відповідача із зазначенням про те, що відзив Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації є безпідставним, суперечить змісту позовних вимог та вимогам чинного законодавства (т. 1 а.с. 246-249). Ухвалою суду від 26.01.2022 задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про виклик свідків (т. 2 а.с. 23, 24). Ухвалою суду від 26.01.2022 підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до судового розгляду по суті (т. 2а.с. 21, 22). Ухвалою суду від 03.06.2022 за заявою представника позивача [PERSON] призначено проведення судового засідання на 06.06.2022 о 14.00 год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «ЕаsyСоn» (т. 2 а.с. 46, 47). В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] підтримали позов з підстав, викладених у позовній заяві. Представники відповідача Шум В.М. , Яценюк Л.П. в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, надали пояснення, викладені у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» Мацієвська О.П. в судовому засіданні просила відмовити в позові, підтримала пояснення представників відповідача та надані суду письмові пояснення. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином за адресою його реєстрації, при цьому поштова кореспонденція була повернута без вручення з довідками Укрпошти про відсутність адресата за вказаною адресою. Письмових пояснень на позов третьою особою [PERSON] суду не надано. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, представника третьої особи, свідка, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Встановлено, що відповідно розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації «Про організаційно-правові заходи, пов`язані з виконанням рішення Київради від 09.10.2014 № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» від 13.02.2015 № 61, за Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» з 16 лютого 2015 року закріплено на праві господарського відання об`єкти житлового і нежитлового фонду територіальної громада міста Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, та елементи зовнішнього благоустрою, в перелік яких, згідно Акту приймання-передачі житлових будинків, затвердженого 01.04.2015 року, включено будинок за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 236-238). Право власності на квартиру [ADDRESS] за будь якими особами не зареєстровано, що підтверджується повідомленням Комунального підприємства Київської міської Ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 09.06.2021 № 062/14-7084 (И-2021) та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 253539151 від 20.04.2021 (т. 1 а.с. 7, 65). Отже, спірна квартира перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Києва і знаходиться в господарському віданні та на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району». Як свідчать квитанції Ощадної каси за період 1997 року, 1999 року, особовий рахунок № [NUMBER] було відкрито для сплати комунальних платежів на спірну квартиру на ім`я [PERSON] (т. 1 а.с. 90-92). За повідомленням Дарницького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві від 04.12.2021 № 5169/21.4-08, державна реєстрація смерті [PERSON] проведена відділом 13.07.1989 року (т. 2 а.с. 3). Частиною першою статті 106 ЖК Української РСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Наразі наймачем квартири [ADDRESS] та власником особового рахунку є [PERSON] . На ім`я [PERSON] особовий рахунок для сплати комунальних платежів по спірній квартирі було відкрито починаючи з 2000 року за номером 040530, що підтверджується рахунками на оплату електропостачання, житлово-комунальних та інших послуг, що містяться в матеріалах справі (т. 1 а.с. 93-103). Відповідно повідомлення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 01.11.2021 № 103/8950/34/5 та Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва № 66711181 від 02.08.2021, за адресою: [ADDRESS] зареєстрована одна особа - [PERSON] , [INFO] , дата його реєстрації з 21.12.1989 року (т. 1 а.с. 190, 222). Окрім того, факт проживання в квартирі [PERSON] та [PERSON] підтверджується показами свідка [PERSON] . За повідомленням позивача, у спірну квартиру він зі своєю родиною вселився за запрошенням [PERSON] у 1996 році, зокрема, зі своїм батьком [PERSON] , який був військовослужбовцем та другом [PERSON] , матір`ю [PERSON] та сестрою [PERSON] після переведення його батька для продовження служби в м. Київ. Така пропозиція виникла у зв`язку з тим, що [PERSON] товаришував з його батьком, вони мали дружні стосунки, після смерті своєї матері [PERSON] проживав один, а його батько [PERSON] разом із сім`єю переїхав до міста Києва, де йому не надали житла, тому [PERSON] й запропонував їм вселитися у спірну квартиру, де вони з останнім всі разом проживали однією родиною. Вказаний факт вселення позивача, спільного проживання з 1996 року, користування, ведення спільного господарства, спільної участі в утриманні житла та його ремонту між наймачем квартири [PERSON] та родиною позивача підтверджується показами свідка [PERSON] . Зокрема, свідок [PERSON] засвідчив, що він з позивачем [PERSON] познайомився в 1996 році, вони мешкали в одному будинку [ADDRESS] , разом ходили в школу, товаришували, у 5 класі навчались разом. Він часто бував у гостях у позивача вдома у його квартирі. У [PERSON] була велика дружня родина. Проживав [PERSON] з батьком [PERSON] , матір`ю [PERSON] , сестрою [PERSON] та дядьком [PERSON] , він вважав, що всі вони були родичі, так як готували їсти вони разом, спільно харчувались. Також вони спільно вели господарство, разом робили ремонт, клеїли шпалери. Дядя [PERSON] забирав [PERSON] та його зі школи додому. З родиною [PERSON] і дядьком [PERSON] він та [PERSON] всі разом їздили в зоопарк, часто гуляли. У [PERSON] своєї родини не було. Коли дядя [PERSON] виїхав з квартири, там жили тільки [PERSON] . Позивач проживає у квартирі [ADDRESS] весь час з 1996 року по сьогодні. Чинним законодавством України встановлено, що "сім`єю" на відміну від "шлюбу" є проживання осіб, пов`язаних спільним побутом, та у яких є взаємні права та обов`язки один до одного. При цьому, необхідно звернути увагу, що для існування сім`ї не існує спеціального порядку реєстрації. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При цьому органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до частин 2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Суд приймає покази вказаного свідка [PERSON] щодо спільного проживання однією сім`єю родини позивача та [PERSON] . Отже, позивач [PERSON] вселився у квартиру [ADDRESS] в 1996 році, на той час був неповнолітнім, за згоди наймача квартири [PERSON] , з яким родина позивача [PERSON] проживали однією сім`єю. Проживання позивача у спірній квартирі обумовлено його правом користування жилим приміщенням у правовому статусі члена сім`ї наймача. За нормою ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмові згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж дня відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Аналогічний за змістом висновок міститься у постановах Верховного Суду від 09 березня 2021 року у справі № 565/1499/19, від 23 січня 2018 року у справі № 521/10070/14, від 02 червня 2021 року у справі № 202/4443/18. Факт проживання позивача разом із сім`єю у спірній квартирі підтверджується також квитанціями про сплату житлово-комунальних послуг, у яких зазначено, що частина комунальних платежів в 1999 році та в подальшому сплачувалась [PERSON] (т. 1 а.с. 121, 122, 129, 130 зв.). Вже починаючи з 2012 року квитанції оплачувались [PERSON] або позивачем. Інтернет послуги в спірну надавались на підставі укладеного між позивачем та [PERSON] договору, та сплачувались позивачем з 2007 року (т. 1 а.с. 131-134). Поштова кореспонденція на ім`я позивача надходила за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 135). Сам позивач отримав загальну середню освіту в районі адреси місця знаходження спірної квартири - в середній загальноосвітній школі №188 м. Києва, що підтверджується атестатом відповідної школі [NUMBER] від 21.06.2003 (т. 1 а.с. 136, 137). Медичне обслуговування позивача також здійснювалось дитячою поліклінікою № 1 Дніпровського району міста Києва. Так, відповідно до медичної довідки від 22.05.2001 року, в поліклініці місце проживання позивача зазначено адресу спірної квартири (т. 1 а.с. 139). Згідно ст. 47 Конституції України, ст. 1 ЖК України, кожний має право на житло. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Згідно правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 02 червня 2021 року у справі № 202/4443/18, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. За повідомленням військової частини [NUMBER] від 04.11.2021 № 116/10/2/5/203, позивач [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання: [ADDRESS] не проживає та не проживав (т. 2 а.с. 2). Реєстрація позивача за адресою військової частини, на що посилається сторона відповідача, не є підставою для відмови в позові, оскільки позивачем доведено підстави вселення та проживання у спірній квартирі за згодою наймача квартири, також судом не встановлено наявність у позивача на праві власності іншого житла. Згідно роз`яснення Пленуму Верховного Суду України у пункті 15 постанови «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.96 № 9, наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування житловим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування житловим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Отже, судом встановлено, що станом на момент звернення позивача з цим позовом до суду, він постійно проживає у спірній квартирі понад 25 років поспіль, яка є його єдиним житлом, вселення позивача відбулося у 1996 році за згоди наймача квартири [PERSON] , з яким сім`я позивача проживали спільно в квартирі, вели спільне господарство, спільно сплачували житлово-комунальні платежі, утримували житло в належному стані. За весь цей період мешкання жодні особи не заявляли вимог щодо виселення позивача, припинення його права користування квартирою тощо. Тому з огляду на приписи статті 64 ЖК УРСР позивач користувався спірним житлом нарівні з [PERSON] та користувався усіма правами, ніс усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення і саме позивач здійснює утримання цього житла. За викладених обставин, суд вважає, що позивач набув права користування квартирою [ADDRESS] , у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved