Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-06 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, третя особа: [PERSON] про стягнення суми пенсії, що належала пенсіонерові і залишилась недоотриманою в зв`язку з його смертю. У своїй позовній заяві просили суд: - стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь [PERSON] , кошти набуті в порядку спадкування за законом у вигляді недоотриманої суми пенсії у зв`язку зі смертю [PERSON] у сумі 23 078,55 грн.; - стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь [PERSON] , кошти набуті в порядку спадкування за законом у вигляді недоотриманої суми пенсії у зв`язку зі смертю [PERSON] у сумі 23 078,55 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.10.2009 року та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду м. Києва від 16.05.2012 року по справі № 2/623-2/625 управлінням Пенсійного фонду України в Солом`янському районі м. Києва було здійснено перерахунок щомісячної додаткової пенсії [PERSON] . Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 30754200 від 29.05.2012 року, Управління пенсійного фонду України у Солом`янському районі м. Києва листом № 6121/02 від 23.05.2012 року повідомило про виконання судових рішень. [INFO] [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Спадкоємцями [PERSON] є його дружина [PERSON] , та діти [PERSON] та [PERSON] . 03 липня 2014 року державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Фроловою А.О. видано Свідоцтво про право на спадщину, які в рівних долях мають право на частку спадкового майна по 1/3 частині кожному. З метою отримання спадкового майна, [PERSON] яка діє також в інтересах своїх дітей [PERSON] та [PERSON] звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із вимогою виплатити грошові кошти у розмірі 69 235,65 (шістдесят дев`ять тисяч двісті тридцять п`ять) гривень 65 коп. У відповідь на звернення представника позивачів, листом від 12.08.2019 року № 18/663/04 повідомили, що з метою отримання належних в якості спадщини коштів необхідно звернутися до управління державної виконавчої служби головного управління юстиції в м. Києві, оскільки погашення заборгованості за рішенням суду, виконання яких гарантуються державою проводиться відповідно до Порядку погашення заборгованості за рішенням суду, виконання яких гарантується державою, затвердженому Постановою кабінету міністрів України від 03.09.2014 року № 440 органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Позивачі вважають, що така відповідь є необґрунтованою та такою що порушує права спадкоємців на отримання спадкового майна, у зв`язку з чим звернулися з позовом до суду. Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 12 листопада 2021 року матеріали позову передані на розгляд судді Фролової І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 27 січня 2022 рок на електронну адресу суду надійшло клопотання від представника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про перенесення судового засідання. 31 січня 2022 року на електронну адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив відмовити у позові. Позивачі у судове засідання не з`явилися, про час та місце слухання повідомлені належним чином, однак судом враховано, що надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити. Відповідач у судове засідання своїх представників не направив, про час та місце слухання повідомлені належним чином. Третя особа у судове засідання не з`явилася, однак на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог заперечувала. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Досліджуючи обставини справи, судом встановлено. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 18 березня 2013 року видане відділом реєстрації смерті у м. Києві. 03 липня 2014 року державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Фроловою А.О. видано Свідоцтво про право на спадщину, відповідно до якого спадкоємцями [PERSON] є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які в рівних долях мають право на частку спадкового майна по 1/3 частині кожному. З метою отримання спадкового майна, [PERSON] яка діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності, діє також в інтересах своїх дітей [PERSON] та [PERSON] звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із вимогою виплатити грошові кошти у розмірі 69235,65 (шістдесят дев`ять тисяч двісті тридцять п`ять) гривень 65 коп. У відповідь на звернення третьої особи, листом від 12.08.2019 року № 18/663/04 повідомило, що з метою отримання належних в якості спадщини коштів необхідно звернутися до управління державної виконавчої служби головного управління юстиції в м. Києві, оскільки погашення заборгованості за рішенням суду, виконання яких гарантуються державою проводиться відповідно до Порядку погашення заборгованості за рішенням суду, виконання яких гарантується державою, затвердженому Постановою кабінету міністрів України від 03.09.2014 року № 440 органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Вказане також було встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 червня 2021 року в рамках цивільної справи №761/30170/20. За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до правового висновку, відображеного в постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 18 лютого 2020 року в справі № 917/154/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 06 лютого 2020 року в справі № 922/5787/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі 923/1382/16 та багатьох інших: «Преюдицію утворюють ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». Згідно з постановою Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16: «Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Преюдиціальне значення мають рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини». Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини. Зі змісту ст. 1227 ЦК України вбачається, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Разом з тим, зміст ч. 3 ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та ст. 1227 ЦК України також узгоджується із положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в ч. 1 ст. 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Суд звертає увагу на те, що Цивільний кодекс України не визначає строк, протягом якого члени сім`ї спадкодавця мають право на одержання соціальних платежів. Крім того, положення частин 2 та 3 ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, теж не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Зазначені положення, і в даному випадку суд погоджується з доводами представника позивача, визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера. Аналіз наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку про те, що суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень. Норми ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину. Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 05.07.2020 по цивільній справі № 750/8819/19. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Встановлено, що позивачі у встановленому законом порядку набули права власності на 1/3 грошової суми 69 235,65 грн. кожен, а саме на 23 078,55 грн., шляхом її спадкування у відповідності до положень ст. 1227 ЦК України, а тому мають право на їх виплату у розмірі на момент смерті спадкодавця. За таких підстав позов є обґрунтованим, доведеним й таким, що підлягає задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивачів документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Тому, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 908,00 грн. Враховуючи викладене та на підставі ст. ст. 328, 1216, 1217ЦК України, Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»,

Outcome: approved