Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-17 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся до суду з позовом до\~ [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя\~особа: [PERSON] про\~визнання договору найму житлового приміщення\~недійсним, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», Фонд гарантування\~вкладів фізичних осіб, [PERSON] , про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 15.07.2022 року, первісний позов [PERSON] до\~ [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя\~особа: [PERSON] про\~визнання договору найму житлового приміщення\~недійсним, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням залишено без розгляду та суд продовжив провадження в частині зустрічного позову. Позивач [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом та просить суд визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 05 квітня 2018 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» та [PERSON] . В обґрунтування вимог посилалася на те, що 20 квітня 2011 року був укладений кредитний договір №157/1-11 між [PERSON] та АБ «ПОРТО-ФРАНКО», за умовами якого АБ «ПОРТО-ФРАНКО» надало кредит в розмірі 180 000 гривень, а [PERSON] зобов`язався щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 23 % річних, а також здійснювати щомісячне погашення кредиту у строк до 19 квітня 2021 року. В забезпечення зобов`язань за кредитним договором, 20 квітня 2011 року між АБ «Порто-Франко» та [PERSON] було укладено договір поруки №20-04-2011, згідно умов якого, поручитель зобов`язується відповідати перед АБ «Порто-Франко» в повному об`ємі за своєчасне та повне виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором. 28 липня 2016 року Рішенням Приморського районного суду у справі №522/15037/15-ц було задоволено вимоги АБ «Порто-Франко», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АБ «Порто-Франко» Красюка Ігоря Івановича до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості солідарно у сумі 259 763 гривні 59 копійок, та судовий збір у сумі 1 048, 64 гривень та 375,28 гривень з кожного окремо. Згодом, згідно договорів про відступлення від прав вимоги, право за Кредитним договором №157/1-11 від 20 квітня 2011 року, укладеним між [PERSON] та ПА ТОВ Банк «ПОРТО-ФРАНКО» переходило до таких осіб: ТОВ «Альянс Фінанс» за договором відступлення від права вимоги від 05 липня 2016 року; ТОВ «ІН ФАКТОР» за договором відступлення від права вимоги від 23 серпня 2016 року; ТОВ «Фінансова компанія Дніпрофінансгруп», [PERSON] , за договором про відступлення від права вимоги від 5 квітня 2018 рок. На підтвердження того, що укладені договори про відступлення від права вимоги - є договорами фактирингу, є, зокрема те, що фактор [PERSON] , за останнім договором про право відступлення, звернувся до Суворовського районного суду із вимогою про стягнення заборгованості, нарахування відсотків, штрафів та пені 19 вересня 2018 року за кредитним договором №157/1-11 від 20 квітня 2011 р., між [PERSON] та АБ «ПОРТО-ФРАНКО». Такий факт підтверджує отримання плати за договором факторингу [PERSON] , що є основним критерієм відмежуванням його від відступлення від права вимоги. Позивачка вказує про те, що при здійсненні первинного договору відступлення від права вимоги АБ «ПОРТО-ФРАНКО» уклав його із ТОВ «Альянс Фінанс» 5 липня 2016 року, що згідно із Свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи діяло без ліцензії. Позивачка вказує про те, що на момент укладання договорів відступлення від права вимоги ТОВ «Альянс Фінанс», ТОВ «ІН ФАКТОР», ТОВ «Фінансова компанія Дніпрофінансгруп», [PERSON] діяли без ліцензіі, тому укладені ними договори є недійсним. Позивачка [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином, представник позивачки надав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність (а.с.234 т.2). Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином (а.с.226,227 т.2), про причин неявки суду не повідомив. Відповідач надав відзив на позовну заяву (а.с.145-153 т.1), відповідно з яким просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Треті особи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином (а.с.229,230 т.2), про причини неявки суду не повідомили. Рішення ухвалено за відсутності учасників справи. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що, 20 квітня 2011 року був укладений кредитний договір №157/1-11 між [PERSON] та АБ «ПОРТО-ФРАНКО», за умовами якого АБ «ПОРТО-ФРАНКО» надало кредит в розмірі 180 000 гривень, а [PERSON] зобов`язався щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 23 % річних, а також здійснювати щомісячне погашення кредиту у строк до 19 квітня 2021 року (а.с.87-92 т.1). В забезпечення зобов`язань за кредитним договором, 20 квітня 2011 року між АБ «Порто-Франко» та [PERSON] було укладено договір поруки №20-04-2011, згідно умов якого, поручитель зобов`язується відповідати перед АБ «Порто-Франко» в повному об`ємі за своєчасне та повне виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором (а.с.93-96). 20.04.2011 року між АБ «ПОРТО-ФРАНКО» та [PERSON] , діючої від імені [PERSON] укладено іпотечний договір, який забезпечує вимоги іпотекодержателя за кредитним договором №157/1-11 від 20.04.2011 року (а.с.97-100 т.1). Згідно з договором про відступлення права вимоги від 05.07.2016 року, право вимоги за Кредитним договором №157/1-11 від |20 квітня 2011 року, укладеним між [PERSON] та ПА ТОВ Банк «ПОРТО-ФРАНКО» переходить до ТОВ «Альянс Фінанс» (а.с.39-40 т.1). Згідно з договором про відступлення права вимоги за іпотечними договорами від 05.04.2018 року, право вимоги за іпотечним договором від 20.04.2011 року, укладеним між [PERSON] та ПА ТОВ Банк «ПОРТО-ФРАНКО» переходить до [PERSON] (а.с.104-106 т.1). Згідно з договором про відступлення права вимоги від 05.04.2018 року, право вимоги за Кредитним договором №157/1-11 від |20 квітня 2011 року, укладеним між [PERSON] та ПА ТОВ Банк «ПОРТО-ФРАНКО» переходить до [PERSON] (а.с.101-103 т.1). Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 28.07.2016 року, у справі №522/15037/15-ц було задоволено вимоги АБ «Порто-Франко», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АБ «Порто-Франко» Красюка Ігоря Івановича до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості солідарно у сумі 259 763 гривні 59 копійок, та судовий збір у сумі 1 048, 64 гривень та 375,28 гривень з кожного окремо (а.с.43 т.1). Рішення суду набрало законної сили на підставі Ухвали Апеляційного суду Одеської області від 15.05.2017 року (а.с.44-45 т.1). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. У п. 1 ч. 1 ст. 512 та ст. 514 ЦК України вказано, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Згідно ст.49 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», під факторингом слід розуміти придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів. Відповідно до ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №352 від 06.02.2014 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року №231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Отже, у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту ст.ст.512, 1077 ЦК України, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: відступлення права вимоги (цесія) та договір факторингу. Основною відмінною особливістю договорів є отримання плати за відступлення права вимоги. З аналізу ст.ст.512-518 ЦК України, можна зробити висновок, щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги відповідно до ст.2 ЦК України, учасниками цесії може бути будь-яка фізична або юридична особа. Разом із тим, із ч.1ст.1077 ЦК України та ч.5 ст.5 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад договору факторингу включає в себе три сторони: клієнта - фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності; фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції та боржника - набувач послуг чи товарів за первісним договором. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року, у справі №3-226гс16 та постанови Верховного Суду України 25 травня 2016 року, у справі №3- 254гс16, «якщо договір між сторонами передбачає передачу права грошової вимоги проти виплати коштів або обов`язку їх виплати, то фактично має місце фінансування однієї сторони іншою. Такі відносини мають ознаки факторингу, а отже новий кредитор повинен мати статус банку або фінансової установи, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції». Згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»(далі - Закону), до фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом. - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Відповідно до ч.1, 2 ст.7 Закону, юридична особа, яка мас намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, фактор для надання фінансових послуг повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Згідно п.5 ч.1ст.1 Закону, фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За змістом п.11 ч.1ст.4 Закону факторинг є фінансовою послугою. Враховуючи, що основним критерієм розмежування договору відступлення права вимоги тобто цесії та договору факторингу є мета, відповідно метою цесії є безпосередньо передання права вимоги. Факторинг, в свою чергу має на меті отримання клієнтом фінансування за рахунок відступлення права вимоги до боржника. Відповідно до ч.1 ст.1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Згідно постанови Верховного Суду від 21.02.2018 року, у справі № 910/2489/17, однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення права вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження клієнта за плату, тобто взамін права вимоги клієнт отримує від фактора послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження клієнта з обов`язком клієнта оплатити користування ними. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. Таким чином, при цесії право вимоги може бути як за плату, так і безоплатно, тоді як за договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що виступає; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Отже, в даному випадку, договір про відступлення права вимоги від 05.04.2018 року є договором факторингу. За таких обставин та з огляду на те, що за змістом ч.1ст.203ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а оспорюваний правочин суперечить наведеним вище приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору факторингу, то він підлягає визнанню недійсним відповідно до ч.1статті 215ЦК України. Велика Палата Верховного Суду по справі № 465/646/11 від 31.10.2018 року, для правильного застосування норм матеріального права, робить правовий висновок щодо наступного: «фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ». Виходячи з обставин справи відбулася заміна фінансової установи, що має право надавати фінансові послуги на фізичну особу, яка такого права не має, а відповідно не може бути учасником правовідносин як фактор. Отже, відступлення права вимоги за договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч.3ст.512 ЦК та ст.1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі договору відступлення права вимоги, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор-банк або фінансова установа, якій законом надано право надавати фінансові послуги. Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України, недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення. Таким чином, недійсність договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором, зумовлена недійсністю основного зобов`язання. Беручи до уваги встановлені судом факти та відповідні правовідносини, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, таким чином з відповідача [PERSON] на користь позивачки слід стягнути сплачений позивачкою судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved