Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-26 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача. [PERSON] звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства " Українська залізниця" про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю та\~ відшкодування витрат\~ на встановлення надгробного пам"ятника, в обґрунтування зави вказав ,що 27.06.2019 р. на перегоні між залізничними станціями Сосонка - Вінниця грузова 1069 кілометр пікет №4 машиніст пасажирського потягу ДР1А211 сполученням Хмельницький-Вінниця [PERSON] , скоїв наїзд на [PERSON] , [INFO] , який від отриманих травм помер.За фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань Постановою слідчого від 30.07.2019 р. кримінальне провадження, внесене до ЄРДР під №12019020000000297, було закрито.Згідно результатів судово-токсикологічної експертизи у крові трупа спиртів не виявлено.У Довідці про причину смерті [PERSON] від 01.07.2019 р. зазначено, що причиною смерті стала сполучна травма тіла.Згідно з Висновком судово-медичної експертизи №625 від 30.07.2019 р., [PERSON] загинув внаслідок тілесних ушкоджень у вигляді сполучної травми тіла, яка утворилася від дії тупих твердих предметів, має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечного для життя в момент заподіяння та стоїть у причинному зв`язку зі смертю.Отже, між наїздом на [PERSON] (тобто дією джерела підвищеної небезпеки в розумінні ст.1187 ЦК України) та смертю останнього наявний причинно-наслідковий зв`язок.Як зазначено в Ухвалі ВССУ від 30.05.2016 р. у справі №607/18544/14-ц, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.Власником пасажирського потяга ДР1А211 є АТ "Українська залізниця", що підтверджується листом-відповіддю на адвокатський запит №МЗТ ОВ/792 від 04.06.2021 р..Машиніст пасажирського потяга ДР1А211, який 27.06.2019 р. скоїв наїзд на [PERSON] , [PERSON] на момент ДТП знаходився у трудових відносинах з АТ "Українська залізниця", що підтверджується довідкою №1265 від 02.06.2021 р. ІІ. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. 01 липня 2021 року позовна заява була прийнята до розгляду та відкрите загальне позовне провадження у справі. Будь-які заяви чи клопотання щодо проведення процесуальних дій, в тому числі забезпечення позову, забезпечення доказів у справі, учасниками справи не заявлялися. У судове засідання \~позивач не з"явилася - представник позивача- адвокат Таргоній В.М. подав до суду заяву, в якій просить розглянути справу за відсутності позивача та представника, позов підтримав. \~ Представники\~ відповідача\~-\~\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні. ІІІ. Встановлені судом фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Судом встановлено, що 27.06.2019 р. на перегоні між залізничними станціями Сосонка - Вінниця грузова 1069 кілометр пікет №4 машиніст пасажирського потягу ДР1А211 сполученням Хмельницький-Вінниця [PERSON] , скоїв наїзд на [PERSON] , [INFO] , який від отриманих травм помер.За фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань Постановою слідчого від 30.07.2019 р. кримінальне провадження, внесене до ЄРДР під №12019020000000297, було закрито.Згідно результатів судово-токсикологічної експертизи у крові трупа спиртів не виявлено.У Довідці про причину смерті [PERSON] від 01.07.2019 р. зазначено, що причиною смерті стала сполучна травма тіла.Згідно з Висновком судово-медичної експертизи №625 від 30.07.2019 р., [PERSON] загинув внаслідок тілесних ушкоджень у вигляді сполучної травми тіла, яка утворилася від дії тупих твердих предметів, має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечного для життя в момент заподіяння та стоїть у причинному зв`язку зі смертю.Отже, між наїздом на [PERSON] (тобто дією джерела підвищеної небезпеки в розумінні ст.1187 ЦК України) та смертю останнього наявний причинно-наслідковий зв`язок.Як зазначено в Ухвалі ВССУ від 30.05.2016 р. у справі №607/18544/14-ц, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.Власником пасажирського потяга ДР1А211 є АТ "Українська залізниця", що підтверджується листом-відповіддю на адвокатський запит №МЗТ ОВ/792 від 04.06.2021 р..Машиніст пасажирського потяга ДР1А211, який 27.06.2019 р. скоїв наїзд на [PERSON] , [PERSON] на момент ДТП знаходився у трудових відносинах з АТ "Українська залізниця", що підтверджується довідкою №1265 від 02.06.2021 р. Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Згідно із ч.1 ст.81, ч.4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, ч. 1 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У відповідності до ч. 3 ст. 137 ЦПК розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Крім того, ст. 136 ч. 4 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Водночас, відповідно до ч. 5 ст. 136 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Позивачем на підтвердження понесених витрат на правову допомогу не подано договору про надання такої допомоги, детального опису робіт, акту виконаних робіт. Сторона, яка пред`являє вимоги відшкодування завданої їй моральної шкоди, не звільняється від обов`язку довести наявність такої шкоди, її розмір, надавши належні, допустимі та достовірні докази цього факту, у порядку встановленому процесуальними нормативно-правими актами. Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України\~ особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. \~Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. \~ \~ \~ \~ \~Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Питання застосування на практиці норм про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначені Постановами Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» та від 27 березня 1992року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди».\~ У пункті 3 першої із вищенаведених постанов роз`яснено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В даному роз`ясненні знайшли відображення найбільш часті прояви заподіяної моральної (немайнової за своєю суттю) шкоди. Моральна шкода у прямому сенсі цього слова може бути завдана виключно фізичній особі, тобто людині. Частиною 1ст.81 ЦПК України встановлено імперативний обов`язок щодо доказування і подання доказів у цивільному процесі, а саме зазначеною нормою вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Із вказаної норми ст. 81 ЦПК України, зокрема, вбачається, що обов`язок доведення полягає у необхідності виконання комплексу відповідних дій, які орієнтовані на те, щоб скласти певне позитивне враження у суду про юридичні обставини у справі. Згідно ст. 89ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач вказує, що йому завдано моральної шкоди, яка виражається в душевних стражданнях і зазначає, що моральні страждання можуть бути компенсовані йому в матеріальному виді. Сума, стягнена з відповідача, допоможе компенсувати заподіяну йому моральну шкоду, яку, з урахуванням характеру й обсягу заподіяних страждань він оцінює в 300 000 гривень. Разом з тим, вимоги щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 300 000 грн. не містять жодного обґрунтування саме такого розміру завданої моральної шкоди. Позивачем не надано будь-яких доказів в розрізі положень ст.ст. 76-81 ЦПК України на обґрунтування суми, заявленої в позові. При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність моральної шкоди, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди. Зазначене узгоджується з висновком Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду під час розгляду справи № 923/700/17 вказав від 3 серпня 2018 року. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України: «При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду». Верховний Суд України 03.12.2014 року, при розгляді цивільної справи №6-183цс14 зробив правовий висновок, відповідно до якого законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен довести факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. Позивачем не обґрунтовано розмір моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.\~ Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. \~\~ \~ \~ \~ \~Юридичною практикою вироблений принцип прохати у позовній заяві про максимальний, на переконання позивача (адвоката позивача), розмір відшкодування шкоди, який в ході судового розгляду буде співставлятися із обставинами справи, піддаватися аналізу і в кінцевому результаті буде визнаний у судовому рішенні обґрунтованим повністю чи в його частині, або ж взагалі визнаний безпідставним. В позовної заяві перелічені обставини, що не підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами, які необхідно збирати із урахуванням конкретних обставин справи та особливостей процесуального інтересу особи. \~Саме така позиція зазначена в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 523/2163/16-ц від 11 грудня 2019: «Пунктом 2 частини другої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Під моральною шкодою фізичної особи слід розуміти наявність такого негативного емоційного сприйняття нею вчинених стосовно неї самої або членів її сім`ї чи близьких родичів протиправних дій (бездіяльності), що досягло певних психотравмуючих факторів: відчуття фізичного болю чи душевних страждань (відчуття хвилювання, занепокоєння, пригнічення, зміна життєвого укладу тощо). Пункт 3 частини другої статті 23 ЦК України визначає, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім`ї чим близьких родичів. Аналіз зазначеної норми дає підстави дійти висновку, що моральна шкода полягає не тільки у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, а й щодо членів її сім`ї чи близьких родичів. Таке визначення законодавцем моральної шкоди, дає підстави вважати, що встановлена судом наявність такої шкоди є самостійною підставою для її відшкодування за доведеннята встановлення інших складових цивільно-правової відповідальності: протиправність діяння заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини заподіювача.» Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Згідно із ч.1 ст.81, ч.4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Частиною четвертою зазначеної статті передбачено, що суд застосовує при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Стаття 6 Конвенції визначає справедливий розгляд справи, як елемент принципу верховенства права, із чого виходить у своїх рішеннях і Європейський Суд з прав людини, який неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а практичних та ефективних. Це особливо стосується гарантій закріплених статтею 6 Конвенції, з огляду на визначне місце, яке у демократичному суспільстві займають права на справедливий суд разом з усіма гарантіями за цією статтею (пункт 32 рішення «Наталія Михайленко проти України» від 30 травня 2013 року). Адвокатом Таргонієм В.М., в якості доказу на обґрунтування позовних вимог, подано до суду Постанову ГУ НП у Вінницькій області від 30 липня 2019 про закриття кримінального провадження, де зазначено: «Встановлено, близько 08 години 00 хвилин 27 червня 2019 року на перегоні між залізничними станціями «Сосонка Винниця Вантажна», 1069 кілометр, пікет № 4, біля смт. Десна Вінницького району Вінницької області, машиніст пасажирського потягу «ДР1А211» сполученням «Хмельницький-Винніця»…допустив наізд на пішохода [PERSON] , якій раптово вибіг на залізничну колію» , де відповідно до Правил безпеки на залізничному транспорті категорично заборонено ходити по залізничних коліях; проходити вздовж залізничної колії ближче 5 метрів від крайньої рейки; проходити по залізничних мостах і тунелях, не обладнаних спеціальними настилами для проходу пішоходів. Доказ беззаперечно свідчить про грубу необережність потерпілого (загиблого), яка, через порушення ним Правил безпеки на залізничному транспорті, призвела до отримання травм несумісних з життям. У вказаній постанові зазначено що «…машиніст побачив біля залізничної колії чоловіка, який стояв. Коли потяг наблизився то вказаний чоловік раптово кинувся під потяг». При судово-токсикологічної експеризі крові трупа [PERSON] етилового спирту не виявлено, що свідчить про те, що на момент смерті він був тверезий. Цей доказ беззаперечно доводить, що потерпілий опинився зі своєї волі на залізничній колії перед потягом. . Тобто, фізична особа, чуючи попереджувальні сигнали, не залишає залізничне полотно чи прилеглі до нього території чим сприяє у неминучому настанні негативних наслідків своєї поведінки - невідворотному заподіянні їй важких травм, що є несумісними з життям. Аркуш 38 справи (матеріали кримінального провадження) з протоколу допиту свідка рідної сестри загиблого [PERSON] встановлюється, що [PERSON] «перебував на обліку лікаря-психіатра, … страждав на напади, які почастішали і після яких він нічого не пам`ятав, … частенько вживав алкогольні напої, … ніде не працював». Таким чином, не знаходять свого підтвердження зазначені на аркушах 2-3 позовної заяви «обґрунтований розрахунок сум, що стягуються» - що загиблий [PERSON] був для Позивачки опорою та підтримкою. Інших доказів: покази інших свідків, медичні довідки тощо, для оцінки судом відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 25.05.2001 № 5 (на яку посилається адвокат Таргоній В.М.), суду та відповідачу не надано . В аналогічних справах Позивач або його Представник у судовому засіданні посилаються, що кримінальним провадженням не встановлено умислу у діях потерпілих, однак відповідно до\~ст. 2 КПК України\~встановлення умислу потерпілого у спричиненні йому шкоди джерелом підвищеної небезпеки не є завданням кримінального провадження. Органи досудового розслідування в межах кримінального провадження перевіряють лише наявність складу злочину в діях локомотивної бригади. Необґрунтованим є посилання Позивача або його представникана те, що умисел потерпілого не може бути встановлений внаслідок презумції невинуватості. Сам принцип презумпції невинуватості застосовується до кримінальних правопорушень, а у справах про відшкодування\~моральної шкоди,\~що спричинена\~смертю фізичної\~особи,\~а також\~завдана джерелом\~підвищеної небезпеки умисел потерпілого на спричинення йому шкоди не становить кримінального правопорушення і пов`язувати наявність чи відсутність такого умислу з результатами кримінального провадження немає жодних підстав. Крім цього, при розгляді в судах відповідних справ, Позивач або його представник зазначають, що порушення потерпілими "Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України" можуть бути підставою лише для встановлення грубої необережності потерпілих при спричиненні їм шкоди. Але стан необережності у діях потерпілого, у даному випадку, не може вбачатися з наступних підстав: при необережності, на відміну від умислу, вольова ознака полягає в тому, що особа або не передбачає наслідків своїх дій, хоча повинна і могла їх передбачати, або передбачала наслідки, але розраховувала на їх відвернення. Зважаючи на встановлену сукупність фактичних обставини, а саме на свідомий рух потерпілого на залізничну колію безпосередньо перед потягом, відсутність особливих зусиль для уникнення наїзду на нього при дотриманні простих правил (наближення поїзду легко помітити та почути, перешкоди щоб перечекати поїзд у безпечній зоні відсутні), можна дійти висновку, що лише за наявності умислу потерпілого у даній обстановці йому могла бути спричинена шкода. З цих же підстав виключається й випадкова можливість здійснення наїзду на потерпілого. Також варто враховувати, що рівень шуму звукового сигналу потяга складає 120-125 дБ, а сила світла прожектора складає 11100 лм.Ці обставини у сукупності можуть свідчити лише про те, що потерпілий [PERSON] свідомо допустив настання шкідливого результату.Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно Правил безпеки громадян на залізничному транспорті, затверджених наказом міністра транспорту України №1059 від 22.11.2007 року, а саме п. 2.2 та 2.3 де вказано, що категорично заборонено ходити по залізничних коліях; проходити вздовж залізничної колії ближче 5 метрів від крайньої рейки; проходити по залізничних мостах і тунелях, не обладнаних спеціальними настилами для проходу пішоходів. Вина та протиправність дій Акціонерного товариства «Українська залізниця» відсутні, оскільки в силу закону відповідач несе цивільно-правову відповідальність без вини, смерть потерпілого настала через його власний умисел та порушення вимог Правил безпеки громадян на залізничному транспорті. Подібна правова позиція висловлена в Постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 355/981/16-ц. Аркуш справи 47 Довідка розшифрування швидкомірної стрічки гальмівний шлях потягу склав 615 метрів при розрахунковому 621 метр при швидкості 90 км/год. Таким чином, в матеріалах справи є доказ вжиття вичерпних можливих заходів з боку залізниці для уникнення зіткнення з «пішоходом, який раптово вибіг на колію». У зв"язку з вище вказаним позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральнеої шкоди не підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про відшкодування витрат на встановлення надгробного пам"ятника, то така вимога підлягає задоволенню. Згідно ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі/ право власності , інше речове право , договір підряду, оренди, тощо/ володіє транспортним засобом , механізмом, іншим об"єктом , використання , зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Власником пасажирського потяга ДР 1 А 211 є АТ " Українська залізниця", що підтверджується листом - відповіддю на адвокатський запит № МЗТ ОВ /792 від 04.06.2021 року. Згідно замовлення № б/н від 26 серпня 2020 року витрати на встановлення надгробного пам"ятника загиблому [PERSON] становлять 10700 гривень. Вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Позивач звільнена від сплати судового збору , а тому відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908 гривень.

Outcome: partial