Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-06 00:00:00

14 січня 2022 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача - АТ «КБ «Приватбанк»», визначивши третіми особами приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Шагана О.А. та приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., із вимогою про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню (а. с. 2-5). В обґрунтування позовних вимог вказує, що 26 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. на підставі кредитного договору № DNUHG50000002175 від 07 грудня 2007 року, що був укладений мiж [PERSON] та ЗАТ «КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ «КБ «Приватбанк», вчинено виконавчий напис № 10168 про стягнення з позивачки на користь відповідача грошових коштів у розмірі 169619 гривень. Про існування вказаного виконавчого напису позивачка дізналася у березні 2019 року від бухгалтерії за місцем її роботи - Філії «Головного інформаційно-обчислювального центру» АТ «Українська залізниця», де на підставі постанови приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Шагана О.А. від 31 серпня 2018 року здійснюється звернення стягнення на її заробітну плату. [PERSON] вважає вказаний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, оскільки стягнута сума заборгованість за кредитним договором не є безспірною, а сам виконавчий напис було вчинено на підставі розрахунку заборгованості, підготовленого співробітниками відповідача, який є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків відповідача і не може бути доказом безспірності грошових вимог відповідача. Позивачка вказує на те, що до суми заборгованості, яка підлягає стягненню, з-поміж іншого, включено суму пені за період часу з 07 грудня 2007 року по 03 жовтня 2017 року, у розмірі 95533 гривні 77 копійок, яка нарахована в супереч норм чинного законодавства України щодо строків позовної давності. Крім того, до суми яка підлягає стягненню за даним виконавчим написом включено суму сплачену відповідачем за вчинення цього виконавчого напису у розмірі 3000 гривень, що також суперечить вимогам закону. [PERSON] зазначає, що жодних повідомлень щодо наявності заборгованості за кредитним договором № DNUHG50000002175 від 07 грудня 2007 року, ані від ЗАТ «КБ «Приватбанк», ані від ПАТ «КБ «Приватбанк», ані від АТ «КБ «Приватбанк», вона не отримувала. Позивачка вважає, що даний виконавчий напис вчинений нотаріусом з порушенням вимог чинного законодавства України, а тому просить суд визнати виконавчий напис № 10168 від 26 жовтня 2017 року, що вчинений Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., про стягнення із [PERSON] заборгованості та понесених витрат, пов`язаних з вчиненням виконавчого напису, в загальному розмірі 169619 гривень 74 копійки, та стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 4500 гривень разом із судовими витратами. Ухвалою суду від 18 січня 2022 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (а. с. 29). 31 січня 2022 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 18 січня 2022 року, позивачкою усунуто (а. с. 36). Ухвалою суду від 09 лютого 2022 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, призначено судове засідання на 16 годину 00 хвилин 10 березня 2022 року (а. с. 39), яка надіслана учасникам справи 10 лютого 2022 року за вихідним № 2939/22-вих/2/204/1027/22 та отримана відповідачем 11 квітня 2022 року, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 53). 15 квітня 2022 року на адресу суду надійшов конверт з відміткою «за закінченням терміну зберігання», яким було направлено копію вищевказаної ухвали суду та копію позовної заяви з додатками приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. (а. с. 52). 30 травня 2022 року на адресу суду надійшов відзив представниці відповідача АТ «КБ «Приватбанк» - Пелих Я.М., на позовну заяву (а. с. 59-64), в якому вона позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає, що позивачка відповідно до умов договору отримала кредит, зобов`язання за яким належним чином не виконала та не повернула в межах строку, встановленого договором, суму кредиту та не сплатила відсотки, комісію та інші платежі за його користуванням. Вказує, що для вчинення виконавчого напису нотаріусу були надані всі необхідні документи, відповідно до вимог чинного законодавства, а саме: кредитний договір, засвідчений банком розрахунок заборгованості, в котрому в повній мірі відображені всі операції позивачки щодо погашення заборгованості. Тому вважає, що підстав вважати незаконність дій нотаріуса немає, тим більше неподання документів, що не підтверджують безспірність вимог до позивачки. Вказує, що відповідачем правомірно заявлено до стягнення суму заборгованості за вказаний період, а нотаріус правомірно в межах строків, встановлених ст. 88 Закону України «Про нотаріат» та п. 3.1 глави 16 розділу ІІ наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року № 396/5, вчинив виконавчий напис. Вважає, що оскільки на підтвердженні наданих послуг адвокатом позивачці в ході розгляду даної справи до матеріалів позовної заяви не додано акт наданих послуг на суму 4500 гривень, рахунок-фактуру наданих послуг та квитанцію про їх оплату, то витрати на відшкодування витрат з правової дороги є недоведеними та такими, що не підлягають відшкодуванню. Представниця позивачки [PERSON] - адвокатка Бабенко О.А., в судове засідання не з`явилася, надала заву про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила про те, що позові вимоги підтримує в повному обсязі, прохає суд задовольнити їх (а. с. 82). Представник відповідача АТ «КБ «Приватбанк» - Пелих Я.М. в судове засідання не з`явилася, у відзиві на позовну заяву просила суд про розгляд справи за її відсутності (а. с. 64). Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила (а. с. 80). Третя особа приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Шаган О.А. в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 50). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що 07 грудня 2007 року між позивачкою та ЗАТ «КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № DNUHG50000002175 від 07 грудня 2007 року (а. с. 10-12). Відповідно до умов кредитного договору, позивачці банком, строком по 07 грудня 2027 року включно, надано грошові кошти у розмірі 30300 гривень зі сплатою відсотків за їх користування у розмірі 15 % на рік. 26 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис № 10168 про стягнення з позивачки на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» заборгованості, що виникла за кредитним договором DNUHG50000002175 від 07 грудня 2007 року, який було укладено між ЗАТ «КБ «Праивтбанк» та [PERSON] за період часу 07 грудня 2007 року по 03 жовтня 2017 року у розмірі 172619 гривень 74 копійки, в тому числі: залишок заборгованості за кредитом у сумі 24585 гривень 68 копійок, залишок заборгованості за відсотками у розмірі 49500 гривень 29 копійок, пеня - у сумі 95533 гривні 77 копійок та плата за вчинення виконавчого напису - 3000 гривень (а. с. 8). 31 січня 2018 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Шаган О.А. на підставі виконавчого напису № 10168 від 26 жовтня 2017 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 55677044 (а. с. 13-14). 17 травня 2018 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Шаган О.А. у виконавчому провадженні ВП № 55677044 винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника (а. с. 15-16). Відповідно до звіту про здійснення відрахування та виплат, Філія «ГІОЦ «АТ «Укрзалізниця» на підставі постанови приватного виконавця від 17 травня 2018 року у ВП № 55677044, виданої за виконавчим написом № 10168 від 26 жовтня 2017 року, здійснює відрахування заробітної [PERSON] починаючи з лютого 2019 року (а. с. 9 та на звороті). Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Приписами ст. 39 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється саме Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України. Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року N 296/5. Відповідно до вимог п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат», вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія. Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава14 Закону України «Про нотаріат» та Глава16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Так, згідно з вимогами ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Приписами ст. 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів, зокрема, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Відповідно до вимог п. 2 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Згідно з вимогами пп. 2.2 п. 2 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій, у разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача. Приписами пп. 2.3 п. 2 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу. Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року N 1172. Даний Перелік документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, на підставі постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, якою визнано незаконним та не чинним розділ «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин», діє в попередній редакції, яка не передбачала можливості вчинення виконавчого напису нотаріуса на нотаріально не посвідченому кредитному договорі. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Відповідно до вимог ст. 50 Закону України «Про нотаріат», нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. З аналізу вищенаведених норм можна дійти висновку, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису це надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису. Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Таким чином, можна дійти висновку, що захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. При вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень ст. ст. 87 та 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 04 березня 2015 року у справі № 6-27цс15 та Верховного Суду від 11 липня 2019 року у справі № 461/4609/16-ц. Так, з тексту оспорюваного виконавчого напису № 10168 від 26 жовтня 2017 року встановлено, що приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. при вчиненні нотаріальної дії керувалася ст. ст. 87-89 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29 червня 1999 року за № 1172. Тобто, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису № 10168 від 26 жовтня 2017 року не врахував, що Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» було визнано незаконною та не чинною. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року було залишено без змін. Таким чином, на день вчинення виконавчого напису, редакція Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, не передбачала можливість вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, який нотаріально не посвідчений. Вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, який нотаріально не посвідчений, є порушенням вимог ст. 87 Закону України «Про нотаріат», Постанови КМУ № 1172 від 29 червня 1999 року, а тому такий виконавчий напис не підлягає виконанню. Як вбачається з матеріалів справи кредитний договір DNUHG50000002175 від 07 грудня 2007 року, що був укладений мiж [PERSON] та ЗАТ «КБ «Приватбанк» нотаріально не посвідчений. Крім того, пунктом 1.37 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що розрахунково-касове обслуговування клієнта банком здійснюється на підставі відповідного договору, укладеного між ними. Тобто порядок, періодичність друкування, форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) з особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку між банком і клієнтом під час відкриття рахунку. Відповідно до вимог п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ 04 липня 2018 № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видання або відсилання клієнту. Натомість приписами п. п. 14 п. 3 вищевказаного Положення визначено, що первинний документ банку - це документ, який містить відомості про операцію, складається на бланках форм, затверджених відповідно до законодавства України (на паперових носіях або в електронній формі). Згідно з вимогами п. 61 цього Положення, особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку корреспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Відповідач стверджує, що при зверненні до нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису у якості підтверджуючих документів ним було надано, оригінал кредитного договору та документ з назвою «засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості строків її погашення з відміткою стягувача про погашення заборгованості», однак жодних документів на підтвердження вказаного ним суду не надано. Крім того, судом встановлено, що до суми, яка підлягає стягненню з позивачки за оспорюваним виконавчим написом, нотаріусом безпідставно були включені витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису у розмірі 3000 гривень, оскільки можливість стягнення таких витрат шляхом їх включення до розміру безспірної заборгованості за виконавчим написом законом не передбачена. Таким чином, за відсутності оригіналу нотаріально посвідченого договору та засвідченої банком виписки з особового рахунку боржника, у нотаріуса не було підстав вважати, що заборгованість є безспірною, а тому він не мав права на вчинення виконавчого напису, через що суд доходить висновку, що при вчиненні виконавчого напису нотаріусом було порушено вимоги ст. 88 Закону України "Про нотаріат". За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивачки щодо визнання виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 26 жовтня 2017 року № 10168 таким, що не підлягає виконанню, підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на відповідача. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу позивачці у даній справі на підставі договору про надання правової допомоги адвокатом № 13 від 13 травня 2021 року надавала адвокатка Бабенко О.А. (а. с. 22), яка діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ДП № 3284 від 27 лютого 2017 року (а. с. 23). Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС Дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Також судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Так, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу [PERSON] надано додаткову угоду про надання правової допомоги адвокатом № 13 від 13 травня 2021 року (а. с. 84), відповідно до якої адвокаткою на надання правової допомоги клієнтці у даній справі витрачено 5 годин на загальну суму 4500 гривень (аналіз документів та надання усної консультації - 1 година, вартість послуги 500 гривень; підготовка позовної заяви та додатків до неї, підготовка клопотання про забезпечення позову, підготовка клопотання про витребування доказів та направлення вказаних документів до суду - 3 години, вартість послуги 2000 гривень; участь у двох судових засіданнях - 2 години, вартість послуги 1000 *2=2000 гривень). Також, надано квитанцію до прибуткового касового ордера № 13 від 13 січня 2022 року про оплату [PERSON] послуг за договором про надання правничої допомоги адвокатом № 13 від 13 травня 2021 року на суму 4500 гривень (а. с. 83). Крім того, слід зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Верховний Суд у своїй постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19 зазначив, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. З огляду на викладене, з урахуванням складності справи, співмірності та пропорційності понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, враховуючи обсяг наданих адвокаткою послуг, з урахуванням того, що позов [PERSON] до АТ «КБ «Приватбанк», треті особи - приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Шаган О.А. та приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, задоволено в повному обсязі, факт понесення витрат на правничу допомогу у заявленому розмірі позивачкою доведено, а не співмірність цих витрат під час розгляду справи по суті відповідачем не спростовано, суд вважає, що позивачкою документально доведений факт понесення витрат на правову допомогу у розмірі 4500 гривень, через що вказані витрати мають бути стягнуті з відповідача на користь позивачки. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача, а тому з останнього на користь позивачки підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 1488 гривень 60 копійок, який складається із судового збору за позовну заяву (992 гривні 40 копійок) та судовий збір за заяву про забезпечення позову (496 гривень 20 копійок). На підставі викладеного,

Outcome: approved