Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-18 00:00:00

У січні 2022 року позивач КП ВО Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» звернулося в Дарницький районний суд м. Києва із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 45088,25 грн. Позовна заява обґрунтована тим, що відповідач є споживачем послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, які постачає КП ВО Київради (КМДА) «Київтеплоенерго», своєчасно не сплачував кошти за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, у зв`язку із чим утворилася заборгованість. Оскільки відповідач в добровільному порядку заборгованість не погашає, КП ВО Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» просить стягнути на його користь з відповідача заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 16 440,50 грн., заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 4 445,87 грн., заборгованість за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 17 120,06 грн., заборгованість за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 7 081,82 грн., витрати на отримання довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 33,00 грн. та судовий збір у розмірі 2 270, 00 грн. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Заставенко М.О. від 20.01.2022 відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 13.05.2022 від представника відповідача на електронну пошту суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження надання послуг відповідачеві, а відповідач, в свою чергу, не користувався комунальними послугами позивача, так як протягом останніх двох років не проживав на території України. Не доведено також позивачем обставин заміни кредитора у зобов`язанні. Також зазначено про пропуск позивачем строку позовної давності щодо вимог про стягнення платежів за період з травня 2018 року по грудень 2018 року, а також щодо платежів до цього проміжку часу, про що була подана окремо відповідна заява. Також 13.05.2022 на електронну пошту суду представником відповідача подана заява про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн. та витрати на відправку поштової кореспонденції - 500,00 грн. 27.05.2022 до суду надійшла відповідь на відзив. Позивачем зазначено, що договір (цесії) № 602-18 від 11.10.2018 було укладено на виконання мирової угоди, затвердженої ухвалою Господарського суду м. Києва від 10.10.2018 у справі № 910/7807/18, за якою КП «Київтеплоенерго» стало правонаступником за борговими зобов`язаннями ПАТ «Київенерго» перед «НАК «Нафтогаз Україна» з оплати спожитих енергоносіїв. Отже КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до відповідача щодо виконання ним грошових зобов`язань з оплати спожитих до 01.05.2018 послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Відповідач кожного місяця отримував платіжні документи в яких зазначалося прізвище, ім`я та по батькові, кількість зареєстрованих осіб, тариф, сума до сплати, розмір заборгованості, тощо. Натомість з приводу здійснення неправомірного нарахування заборгованості та перерахунку в спірний період до позивача відповідач не звертався. Щодо строків позовної давності, позивач вважає, що ним не було пропущено строк позовної давності. 31.05.2022 представник відповідача подав до суду заяву про розподіл судових витрат, в якій просив стягнути з позивача витрати на правову допомогу 30 000,00 грн. та 1 150,00 грн. витрат на відправку кореспонденції. 07.06.2022 та 13.06.2022 до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких викладені доводи сторони відповідача, аналогічні тим, що і у відзиві. 07.06.2022 від КП «Київтеплоенерго» надійшли заперечення на заяву про відшкодування понесених відповідачем судових витрат. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги КП ВО Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та являється власником вказаної квартири, а отже він є споживачем послуг з центрального опалення та постачання гарячої води за вказаною адресою. Відповідно до ч. 1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) забов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) забов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Згідно п. 1 Правил користування електричною енергією, затвердженою постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 04.05.2006 року № 562 врегульовані відносини між громадянами та енергопостачальниками. Правила обов`язкові для виконання всіма споживачами і енергопостачальниками незалежно від форм власності. Судом установлено, що з 01.05.2018 надання послуг з центрального опалення та постачання гарячої води здійснює КП «Київтеплоенерго». З 01.05.2019 введено в дію Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року №2189. Відповідно до ч. 1 ст. 12 цього Закону надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Правовідносини з постачання фізичними особами центрального опалення та постачання гарячої води регулюються Правилами надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені Постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630. Відповідно до п. 8 Правил послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі договору про надання послуг з центрального опалення та постачання гарячої води. Відповідно до ч. 7 статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року договір про надання послуг з центрального опалення, послуг з центрального постачання холодної води, послуг з центрального постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання. На виконання вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року КП «Київтеплоенерго» підготовлено та опубліковано договір про надання послуг та централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від 28.03.2018 року № 34 (5085). Зміст зазначеного договору відповідає змісту типового договору, затвердженого Правилами. Такі договори є договорами приєднання, а може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови. Відповідно до норм ЦК України встановлено, якщо особа вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, то договір вважається укладеним. Підключення будинку до мереж централізованого опалення та/або постачання гарячої води свідчить про надання послуг позивачем. Відповідач від мереж централізованого опалення та/або постачання гарячої води у встановленому чинним законодавством порядку не відмовлявся (не відключався), із заявами до КП «Київтеплоенерго», у порушення встановленого обов`язку споживача, щодо тимчасової відсутності у житловому приміщенні не звертався, доказів невикористання наданих позивачем послуг не надав. Тому виникнення цивільних прав та обов`язків підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого опалення та постачає гарячу воду, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату послуг, а споживач має здійснювати оплату виставлених рахунків. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року, п.п. 18, 20, 30 Правил, споживач зобов`язаний оплачувати комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо). Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Відповідно до положення ч. 4 ст. 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Відповідно до ч. 5 ст. 319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначено відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг отриманих ним до укладання відповідного договору. Відповідно до ст. 68 ЖК України наймачі (власники) зобов`язані своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Так, стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначає, що комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреб фізичних та юридичних осіб у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів. Згідно статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Відповідно до розрахунку заборгованості позивача вбачається, що заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за вказаною адресою з 01.05.2018 складає 24 201,88 грн. Відповідно до договору №602-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018, укладеного між ПАТ «Київенерго» та КП ВО Київради (КМДА) «Київтеплоенерго», КП ВО Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» прийняв право вимоги до відповідача з оплати спожитих до 01.05.2018 послуг з централізованого опалення та/або з централізованого постачання гарячої води у розмірі 20 888,37 грн., що також підтверджується наданими до суду доказами. Суд вважає доведеним те, що відповідач не оплачує надані послуги, в результаті чого у нього виникла заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 16 440,50 грн., заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 4 445,87 грн., заборгованість за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 17 120,06 грн., заборгованість за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 7 081,82 грн. Доказів на спростування встановлених судом обставин відповідачем не надано. Разом з тим, в матеріалах справи міститься заява відповідача про застосування строку позовної давності. Відповідно до положень статей 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No.2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 71-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) зроблено висновок, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участь у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Вказаний висновок щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19. Так, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у розмірі 20 886,37 грн. Позовну заяву КП «Київтеплоенего» подало до суду 12.01.2022. Таким чином, враховуючи, що загальний строк позовної давності складає три роки, то до задоволення підлягають лише позовні вимоги про стягнення заборгованості за період з січня 2019 по вересень 2021. Сума заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, відповідно до наданого позивачем розрахунку, з урахуванням здійснених оплат, за вказаний період з січня 2019 року по вересень 2021 року за послуги з централізованого опалення становить 13 160,50 грн., а за послуги з централізованого постачання гарячої води - 5 256,46 грн. Вказане грошове зобов`язання відповідач, на момент розгляду справи, не виконав, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Отже, оскільки судом частково задоволено позовні вимоги, тому з відповідача підлягає стягнення на користь позивач судовий збір у розмірі 927,30 грн, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а також 13,48 грн витрат, пов`язаних з розглядом справи, а всього 940,78 грн. Відповідачем заявлені вимоги про стягнення 30 000,00 грн витрат на правничу допомогу та 1 150 грн витрат на відправлення кореспонденції. На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу надано такі документи: 1) договір про надання правової допомоги від 03.01.2020 (далі - Договір), 2)Додаткову угоду № 1 від 01.02.2022, 3)протокол погодження договірної ціни від 01.02.2022, 4)попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на суму 32 000 грн., 5)додаткову угоду з визначеними видами правової допомоги на суму 32 000,00 грн. 6)акти виконаних робіт на суму 21 000, 00 грн. та 8 000,00 грн. Відповідно до вказаних документів, відповідачеві були надані наступні послуги та наступна їх вартість: пошук та аналіз судової практики - 3 000 грн, консультація - 1 000 грн, підготовка (написання, оформлення, надіслання) відзиву - 15 000 грн, підготовка (написання, оформлення, надіслання) заперечень - 6 000 грн, підготовка (написання, оформлення) додаткових пояснень - 3 000 грн, підготовка (написання, оформлення) заяви про розподіл судових витрат - 2 000 грн. Позивач заперечував щодо зазначеного розміру витрати, вважаючи його завищеним та не співмірним зі складністю справи. Дослідивши надані докази, зважаючи на результат розгляду справи, суд приходить до наступного висновку. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Одним з основних принципів цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, стороною відповідача не додано підтвердження оплати витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги. Однак, суд враховує, що ч. 8 ст. 141 ЦПК України надає можливість суду встановити розмір витрат, які сторона тільки має сплатити у майбутньому. Так, відповідно до п. 4 Додаткової угоди №1 до Договору, оплата послуг адвоката за цим договором, а також компенсація понесених витрат чи тих, що будуть понесені адвокатом в майбутньому, які необхідні для надання послуг згідно цього договору, здійснюється протягом трьох місяців після закінчення розгляду справи в суді та набрання законної сили судовим рішенням за наслідками її розгляду. Отже, стороною документально доведено, що нею будуть понесені витрати на правову допомогу, тому у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні. При цьому, суд враховує наступне. У разі недотримання вимог ч. 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Представник позивача у своїх запереченнях на заяву про відшкодування понесених витрат просить заяву представника відповідача про розподіл судових витрат залишити без задоволення з підстав не доведення, що витрати у розмірі 31 500 грн є розумними, фактичними, неминучими та обґрунтованими. У п.п.19,20 постанови від 07.07.2021 №910/12876/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини, разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України). Так, при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 28); у рішенні ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір; заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа "Гімайдуліна і інші проти України" від 10.12.2009, справа "Баришевський проти України" від 26.02.2015). У даній справі суд не може погодитись, що гонорар адвоката у розмірі 30 000 грн є співмірним зі складністю справи та фактично виконаною роботою адвоката. Так, адвокатом є фізична особа, яка, зокрема, здійснює адвокатську діяльність. Адвокатською діяльністю являється, зокрема, професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту (п.п.1,2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Правова допомога - це професійна діяльність, спрямована на сприяння особі у реалізації нею своїх прав та обов`язків. Таким чином, адвокат є фахівцем в галузі права та зобов`язаний бути обізнаним про чинне законодавство та сучасну судову практику, а процес пошуку та здобуття ним цих знань не має оплачуватись клієнтом. За таких умов, плата за послуги з пошуку та аналізу судової практики у розмірі 3 000 грн не підлягає задоволенню з підстав її необґрунтованості представником відповідача. Також, суд враховує і складність даної справи. Зокрема, провадження у справі було відкрито у порядку спрощеного позовного провадження, оскільки у відповідності до ст.ст. 19,274 ЦПК України вона є малозначною. Дана справа, зважаючи на предмет спору, не є складною, однак судові витрати, які заявляє представник позивача, складають більш ніж 66% від ціни позову. З урахуванням предмета спору, ціни позову, складністю справи, обсягу виконаної роботи, необхідності та розумності відповідних витрат, враховуючи, що витрати у визначеному представником відповідача розмірі не є пропорційними до ціни позову, а також не є неминучими, суд вважає, що витрати за надані послуги з підготовки (написання, оформлення, надіслання) відзиву складають 5 000 грн. До того ж, заперечення та додаткові пояснення сторони відповідача фактично дублюють обставини, викладені у відзиві, тому суд не вбачає понесення витрат на вказані послуги обґрунтованим та, відповідно, таким, що підлягає задоволенню. Таким чином, суд приходить до висновку, що витрати на надані представником відповідача послуги у розмірі 1 000 грн за проведену консультацію, 5 000 грн за підготовку (написання, оформлення, надіслання) відзиву, 2 000 грн за підготовку (написання, оформлення) заяви про розподіл судових витрат є реальними та співмірними з складністю справи та виконаною адвокатом роботою. Отже, вартість послуг з надання правової допомоги в межах даної справи визначається у розмірі 8 000 грн. Оскільки позов підлягає частковою задоволенню, а саме в межах 40,85%, то витрати на правову допомогу підлягають задоволенню у розмірі 59,15% від визначених, тобто 4 732 грн. Щодо відшкодування 1 150 грн на підправлення поштової кореспонденції, то вказані витрати також задоволенню не підлягають, оскільки надіслання заяв по суті справи включено до наданих послуг адвокатом. Частиною 10 статті 141 ЦПК України визначено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Оскільки з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 927,30 грн та 13,48 грн витрат, пов`язаних з розглядом справи, що в сумі складає 940,78 грн, а з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 4 732 грн, то з урахуванням ч. 10 ст. 141 ЦПК України, суд покладає на позивача 3 791,22 грн витрат на відшкодування витрат, понесених відповідачем на правову (правничу) допомогу, та звільняє відповідача від оплати понесених позивачем витрат по сплаті судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Outcome: partial