Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-12 00:00:00

ТОВ «Партнер-ВС» звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначає, що 15.04.2019 року [PERSON] було прийнято на роботу на посаду фінансового директора товариства згідно наказу №57-л/19 від 11.04.2019 року, а 22.05.2020 року [PERSON] звільнено з посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України згідно наказу №85-к/20 від 15.05.2020 року. Виплата нарахованої заробітної плати відповідачу було здійснено 25.06.2020 року, у зв`язку з чим з метою стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку відповідач звернулася до Корольовського районного суду м. Житомира. Постановою Житомирського апеляційного суду від 31.08.2021 року у справі №296/8010/20 скасовано рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 01.04.2021 року та ухвалено нове судове рішення, яким стягнуто з ТОВ «Партнер ВС» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 31 745,12 грн., 2 056,20 грн. судового збору та 5 500 грн. витрат на правничу допомогу. На виконання постанови Житомирського апеляційного суду від 31.08.2021 року позивачем 09.09.2021 року на розрахунковий рахунок відповідача було перераховано кошти в сумі 39 301,32 грн., однак працівником, який робив такий перерахунок, помилково не було враховано, що з даної суми обов`язково підлягали сплаті податки та збори, а отже у зв`язку з даною арифметичною помилкою відповідачу перераховано кошти у значно більшому розмірі, ніж це було необхідно. Позивач зазначає, що відповідачу було направлено лист від 29.10.2021 року за вих. №2181 про повернення помилково виплачених коштів, який повернувся за закінченням терміну зберігання, а тому ТОВ «Партнер-ВС» просить стягнути з [PERSON] безпідставно набуті кошти у розмірі 7 663,76 грн. та судові витрати. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 28.12.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Представником відповідача адвокатом Поліщук Ю.В. надано відзив на позовну заяву, у якому остання просила відмовити позивачу в задоволенні його вимог. В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача підтвердила, що постановою Житомирського апеляційного суду від 31.08.2021 року у справі №296/8010/20 стягнуто з ТОВ «Партнер-ВС» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 31 745,12 грн., 2 056,20 грн. судового збору та 5 500,00 грн. витрат на правничу допомогу, що разом становить 39 301,32 грн. На виконання рішення суду позивачем самостійно, добровільно було перераховано на розрахунковий рахунок [PERSON] вказані грошові кошти в сумі 39 301,32 грн., відтак відповідачем набуті кошти на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, не скасоване у відповідному порядку, тому відповідно немає підстав вважати, що вони набуті [PERSON] без достатньої правової підстави. За словами представника відповідача, саме на роботодавця як податкового агента покладено обов`язок по відрахуванню податків і зборів із сум середнього заробітку, присуджених за рішенням суду, при виконанні такого рішення. Всупереч зазначеній вимозі роботодавцем позивачем не виконано свого обов`язку, хоча ТОВ «Партнер-ВС» жодним чином не було позбавлене можливості виконати вимоги чинного законодавства України. Таким чином, як вказує представник відповідача, ТОВ «Партнер-ВС» самостійно виконувало рішення суду та перераховувало стягнуті на користь [PERSON] грошові кошти, відтак мало можливість здійснити утримання податків з цієї суми, однак всупереч вказаним обставинам свого обов`язку не виконало, не зверталось до суду за роз`ясненням рішення чи виправлення описки, що, як наслідок, призвело до порушення вимог податкового законодавства та безпідставного звернення до суду з даним позовом, із навмисним подальшим стягненням з відповідача судових витрат. У відповіді на відзив представник ТОВ «Партнер-ВС» не погодилася з доводами відповідача, оскільки, за її словами, у постанові Житомирського апеляційного суду від 31.08.2021 року не зазначено, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні стягнуто без урахування податків і зборів, а отже суми, які вказані у даному рішенні суду, включають в себе відповідні податки та збори, а тому із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 31 745,12 грн. повинен був утриманий податок на доходи фізичних осіб у розмірі 18% та військовий збір у розмірі 1,5%. Таким чином, позивачу підлягало сплаті 25 554,82 грн. із розрахунку 31 745,12-18%-1,5%. Крім того, із сум судового збору у розмірі 2 056,20 грн. та витрат на правничу допомогу в розмірі 5 500 грн. повинні були утримані податок на доходи фізичних осіб у розмірі 18% та військовий збір у розмірі 1,5%, а отже в частині виплати відповідачу судового збору та витрат на правничу допомогу позивач повинен був сплатити відповідачу 1 655,24 грн. судового збору та 4 427,50 грн. витрат на правничу допомогу. У зв`язку із тим, що позивач помилково перерахував на рахунок відповідача кошти в сумі 39 301,32 грн. без врахування податків і зборів, що становить 7 663,76 грн., то останні підлягають стягненню з відповідача. Представник позивача адвокат Лугіна С.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив, просив їх задовольнити. Суду пояснив, що рішення суду є правовою підставою для виплати коштів і товариство його виконало, самостійно сплатило податки з усієї суми за власні кошти, але це можна вважати добровільним виконанням. На запитання суду представник товариства уточнив, що військовий збір та ПДФО сплачувалися з усієї суми, присудженої судом апеляційної інстанції. Представник відповідача адвокат Поліщук Ю.В. в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог з підстав, наведених у відзиві на позов. Звертала увагу суду на відсутність попереднього орієнтовного розрахунку суми судових витрат та, на думку представника відповідача, заявлена сума витрат є неспівмірною, а докази понесення витрат не направлялися відповідачу. Додала, що розрахунок середнього заробітку по справі №296/8010/2 проводився виходячи із середнього заробітку по довідці. Представники сторін визнали, що у довідці зазначені відомості про отримані [PERSON] доходи, включаючи податки і збори. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності та кожен окремо, дійшов наступного висновку. З матеріалів справи слідує, що постановою Житомирського апеляційного суду від 31.08.2021 року по справі №296/8010/20 стягнуто з ТОВ «Партнер-ВС» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 31 745,12 грн., 2 056,20 грн. судового збору та 5 500 грн. витрат на правничу допомогу (а.с. 8-9). У вказаній постанові суд апеляційної інстанції послався при перевірці розрахунку середнього заробітку на довідку ТОВ «Партнер-ВС» за №359 від 09.03.2021 (а.с. 15). З даної довідки слідує та сторони в судовому засіданні визнали, що наведені у ній суми зазначені без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що 09.09.2021 року ТОВ «Партнер-ВС» здійснило виплату в розмірі 39 301,32 грн. на користь [PERSON] на виконання постанови Житомирського апеляційного суду по справі №296/8010/20. Зазначена обставина підтверджується платіжним дорученням №2175 від 09.09.2021 року (а.с. 11). Згідно платіжних доручень №2217 та №2218 від 10.09.2021 року позивачем із указаної суми було сплачено в дохід держави 589,52 грн. 1,5% військового збору та 7 074,24 грн. податку з доходів фізичних осіб з компенсаційних виплат згідно рішення суду по справі №296/8010/20 від 31.08.2021 року (а.с. 12-13). Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України, а стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Стаття 1213 ЦК України передбачає, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Згідно зі ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. У відповідності із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Невичерпний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів наведений у ст. 16 ЦК України. На переконання суду, обраний позивачем спосіб захисту відповідає вимогам вказаних норм закону. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає загальну суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Суд виходить з того, що справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника. Не зазначення у резолютивній частині судового рішення, що сума, яка підлягала стягненню на користь відповідача, визначається судом без утримання податку й інших обов`язкових платежів, не дає підстав отримати цю суму відповідачу, ураховуючи обов`язок сплати податків та інших обов`язкових платежів, а також їх сплату позивачем, що підтверджено доказами у справі. Кошти, щодо яких виник спір у справі, - це та частина присуджених коштів відповідачу рішенням суду, з яких позивач сплатив податок з доходів працівника та військовий збір з доходів працівника, та не є сумою заробітної плати, що належить до виплати [PERSON] . Тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положення статті 1215 ЦК України. Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач не спростувала належними доказами правильність розміру нарахованих і сплачених за неї позивачем як податковим агентом у відповідності з Податковим кодексом України сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Натомість в ході розгляду справи позивач довів, що на виконання вимог ПК України він як податковий агент був змушений сплатити за відповідача податок та військовий збір за рахунок власних коштів, а тому має право відповідно до ст. 1212 ЦК України стягнути ці кошти як зайво, всупереч вимогам закону отримані відповідачем в якості нарахованої заробітної плати, а не чистого доходу. Такі висновки повністю відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №585/3264/15-ц (провадження № 61-5425св18). Разом з тим, аналізуючи питання наявності підстав для сплати ПДФО та військового збору із присуджених [PERSON] судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до пп. 14.1.54 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України доходом з джерелом його походження з України є будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні. Підпунктом 162.1.1 п. 162.1 ст. 162 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку на доходи фізичних осіб є, зокрема, фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи. Згідно з пп. 163.1.1, 163.1.2 п. 163.1 ст. 163 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування фізичної особи резидента є, зокрема, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід та/або доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання). Відповідно до п. 164.1 ст. 164 Податкового кодексу України базою оподаткування вказаним податком виступає загальний оподатковуваний дохід з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. У той же час положення п.п. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України визначають перелік доходів платника податку, що включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу, зокрема, дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім: а) сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди. Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому розгляд та вирішення судом цивільно-правового спору, участь у цивільному процесі, вчинення окремих процесуальних дій, обумовлює фінансові витрати, а саме судові. Питання судових витрат у цивільному процесі врегульоване главою 8 розділу І ЦПК України. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови у задоволення позову - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Аналізуючи наведені положення, суд зазначає, що судові витрати можна визначити як законодавчо врегульовану сплату грошових коштів за рахунок сторін по справі, що пов`язана із необхідністю розгляду та вирішення судом цивільно-правового спору. При цьому, можливість отримання особою компенсації понесених судових витрат законодавчо передбачена лише у разі підтвердження судом факту протиправних дій (бездіяльності), рішень відповідача, а отже фактично передбачає компенсацію збитків/матеріальної шкоди стороні, права якої порушено. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що компенсація судових витрат за своєю правовою природою є обов`язковим відшкодуванням, передбаченим законом, і фактично є формою відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної особі неправомірними діями/бездіяльністю, рішеннями іншої сторони та вимушеними матеріальними втратами, які особа зазнала у зв`язку із зверненням за судовим захистом. За таких обставин, вирішуючи питання необхідності оподаткування доходу у вигляді отриманих платником податків сум відшкодування судових витрат, ТОВ «Партнер-ВС» як податковим агентом не враховано положення абз. «а» п.п. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, яким передбачені виключення із переліку оподатковуваних доходів, зокрема, суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідача 6 190,30 грн., оскільки вказані кошти за законом не підлягали їй до виплати і повинні були бути відраховані з нарахованих до виплати коштів у вигляді середнього заробітку (31 745,12 грн. 19,5% ПДФО з військовим збором) як обов`язкові платежі в дохід держави. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 833,56 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на викладене та

Outcome: partial