Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-26 00:00:00

20.04.2022 р. [PERSON] звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом, у якому просить визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] . В обгрунутування позову зазначає, що її онук [PERSON] не проживає за адресою [ADDRESS] з 2007 р., фактичне місцезнаходження відповідача позивачу невідомо. Позивач, як власник квартири у зв`язку з фактичним не проживанням відповідача позбавлена у повному розпорядженні майном та має додаткові витрати з утримання вказаного майна. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27.04.2022 р. відкрито провадження в цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач не скористався правом подачі відзиву. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 41 Конституції України «... кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. ... Право приватної власності є непорушним.» При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року, п.63). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч.2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном(ст. 391 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст.405 Цивільного кодексу України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач [PERSON] за твердженням позивачки є онуком [PERSON] . Відповідно до договору купівлі-продажу укладеного 18.06.1999 р. між [PERSON] та [PERSON] та посвідчего державним нотаріусом Першої київської держаної нотаріальної контори Козярик Н.С., квартира за адресою [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] . Відповідно до акту від 17.10.2021 р. складеного [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( які є сусідами [PERSON] ) встановлено, що [PERSON] в квартирі за адресою [ADDRESS] не проживає з вересня 2007 року. Відповідно до акту від 18.04.2021 р. складеного [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( які є сусідами [PERSON] ) встановлено, що [PERSON] в квартирі за адресою [ADDRESS] не проживає з вересня 2007 року. Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва станом на 20.01.2022 р. в квартирі за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Враховуючи порушене право позивача на вільне розпорядження своїм майном, та встановлений факт фактичного не проживання [PERSON] в квартирі за адресою [ADDRESS] понад один рік, що знайшов своє підтвердження матеріалами справи, позов слід задовольнити в повному обсязі. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved