Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-19 00:00:00

[PERSON] заявила позов до свого колишнього чоловіка, за яким просила визнати за нею право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] , в порядку поділу спільного майна подружжя. Позов мотивовано тим, що вказана квартира була придбана сторонами у шлюбі за спільні кошти в інтересах сім`ї, право власності на квартиру було зареєстроване за відповідачем та за малолітньою дочкою сторін [PERSON] , по частці за кожним, позивачка вважала що оформлена на відповідача частка квартири належить сторонам на праві спільної сумісної власності, проте відповідач цього не визнає, а тому позивачка заявила дійсний позов. Провадження за позовом відкрите відповідно до ухвали судді від 25.05.2021 року, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив, за яким він просив відмовити в задоволенні позову, пославшись на те, що спірне майно було придбане за особисті кошти відповідача, а відтак це майно не підлягає поділу. Разом з тим, відповідачем заявлено про застосування до спору наслідків пропуску позивачкою строків позовної давності. У відповіді на відзив представник позивача [PERSON] на вимогах позову наполягала пославшись на те, що відповідачем не доведено обставини, що покладені на свій захист. В судовому засіданні позивачка на вимогах позову наполягала, а відповідач позов не визнав. Пояснення сторін відповідають викладеному в їх заявах по суті спору. Представники сторін підтримали доводи своїх довірителів, в обґрунтування позиції по спору послались на норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини. Судом встановлено таке. Сторонами не заперечується і знаходить своє підтвердження доказами те, що сторони перебували у шлюбі з 01.04.1989 року по 20.07.2006 року, в цьому шлюбі у них [INFO] народилася дочка [PERSON] , після розлучення сторін дитина залишилась з матір`ю. На підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.05.2001 року, що посвідчений державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Стець Н.М. за реєстровим №1-1568, за [PERSON] та [PERSON] зареєстроване право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] (загальна площа 57,30 кв. м., житлова площа 34,20 кв.м.), в рівних частках (на частку квартири за кожним). Згідно з договором квартира придбана за 12531 грн. 35 коп. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. Оскільки спірне майно придбане до набрання СК України чинності, то застосуванню до спірних правовідносин підлягають відповідні положення КпШС України, чинного на день придбання майна. Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або у порядку спадкування, відповідно до статті 24 КпШС України, є власністю кожного з них (роздільне майно). Відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке є об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути спільною сумісною власності за укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Якщо один із подружжя вклав у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, придбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі статті 25 КпШС України) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (стаття 28 КпШС України). Отже, законом було закріплено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, а один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий же правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Відповідач в обґрунтування позиції по спору послався на те, що спірна квартира була придбана за кошти виручені від продажу квартири, яка належала йому, його матері, брату та дочці [PERSON] . Дійсно відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 28.05.2001 року, що посвідчений державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Стець Н.М. за реєстровим №1-1565, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] від свого імені та від імені своєї неповнолітньої дитини [PERSON] продали родині [PERSON] трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] (загальна площа 69.00 кв.м., житлова площа 41,00 кв.м.), за 15031 грн. 55 коп. Згідно з договором, квартира належала продавцям на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 07.10.1999 року, державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району м. Києва, згідно з розпорядженням №1696, тобто право власності на квартиру набуте продавцями в порядку приватизації державного житлового фонду. З огляду на приписи Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», з урахування відсутності даних про те, що позивачка приймала участь в приватизації квартири [ADDRESS] в тій чи іншій формі, суд визнає, що кошти отримані відповідачем за відчуження своєї частки в праві власності на цю квартиру відносяться до роздільного майна. Оскільки договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладено в той же день, що і договір на придбання спірного майна і ці договори посвідчені одним і тим же нотаріусом, то суд погоджується з відповідачем, що кошти виручені ним від продажу частки квартири, як і кошти від продажу частки, що належала дочці, були використані на придбання спірної квартири. Це фактично визнала і позивачка. Разом з тим, суд не приймає доводи відповідача про те, що решту коштів на придбання квартири йому подарувала мати, оскільки обставини на підтвердження зобов`язальних (договірних) відносин мають бути підтверджені виключно письмовими доказами, а таких доказів суду не надано. Крім того, відповідачем не спростовані доводи позивачки про те, що кошти від продажу квартири по [ADDRESS] продавцями були використані на придбання окремого житла для себе, оскільки на той час іншого житла вони не мали. Отже, відповідач, з огляду на ціну договорів купівлі-продажу, кошти від продажу квартири по [ADDRESS] використав на придбання 2/3 часток спірної квартири (по 1/3 частці на себе і на дочку), решта ж коштів вочевидь належала сторонам у виді заощаджень. До того ж, реальні суми отримані відповідачем від продажу належних йому і дочці часток квартири по [ADDRESS] та суми витрачені на придбання спірної квартири, про що повідомила позивачка, мають таке ж співвідношення. Проте, за дочкою сторін було зареєстровано право власності не на 1/3 а на 1/2 частку квартири. Фактично подружжя [PERSON] збільшили частку дочки у праві власності на квартиру за рахунок спільних коштів, тобто розпорядились належною їм відповідною часткою квартири на користь дитини. За таких фактів та відповідних їм правовідносин, суд приходить до висновку, що 1/2 частка квартири [ADDRESS] належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а відповідно це майно підлягає поділу за підстав визначених ст. 29 КпШС, ст.ст. 69, 71 СК України. Оскільки спірне майно неможливо поділити в натурі, то суд погоджується з позивачкою, що поділ має здійснено шляхом визнання за нею належної частки у праві власності на це майно. Суд також визнає, що поділ має бути здійснено в рівних частках, оскільки дії сторін щодо збільшення частки дочки у праві власності на квартиру, свідчать про те, що сторони фактично погодили рівні права на спірне майно. Крім того, суд враховує, що позивачка не має іншого житла, і те, що відповідач з 2006 року в квартирі не проживає, участі в утриманні квартири не приймає. Щодо застосування позовної давності до спірних правовідносин слід навести таке. Відповідно до частини третьої статті 29 КпШС України для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 цього Кодексу у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права. Аналогічні за змістом положення містяться у статті 72 СК України. З аналізу вказаних норм слідує, що неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Аналогічний правовий висновок викладено у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постановах від 12 серпня 2020 року у справі № 495/4057/17, від 26 квітня 2018 року у справі №466/9338/16-ц. Враховуючи зазначені правові висновки, суд вважає, що доводи відповідача про пропуск позивачкою позовної давності є безпідставними, оскільки відповідачем не спростована заява позивачки про те, що вона дізналась про порушення своїх майнових прав в 2020 році, коли відповідач заявив права на спірне майно в цілому. Отже, суд знаходить позов [PERSON] обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню на підставі вказаних в рішенні норм закону. За такого рішення, витрати позивачки на розгляд справи, що складаються з судового збору в сумі 3315,74 грн., мають бути їй компенсовані відповідачем відповідно і на підставі ст. 141 ЦПК України. Заходів забезпечення позову судом не вживалось.

Outcome: approved