Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-05 00:00:00

Позивач звернувся до Першотравневого районного суду м. Чернівці із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей. Посилався на те, що з відповідачкою перебуває у шлюбі, який між ними зареєстровано 31.08.2003 року міським відділом державної реєстрації актів громадського стану Чернівецького обласного управління юстиції м. Чернівці. Від шлюбу у них народилося двоє дітей [PERSON] та [PERSON] . Зазначив, що на протязі останніх років він та їхні діти проживали у м. Краматорську, де він займався підприємницькою діяльністю, працював та працює приватним підприємцем, забезпечуючи належне проживання та виховання дітей. До початку війни діти відвідували заклади дошкільної освіти у м. Краматорськ та навчались у початковій спеціалізованій школі. Вказував, що внаслідок погіршення сімейних відносив він подав до суду позовну заяву про розірвання шлюбу. Разом з тим проживаючи окремо відповідачка матеріальної допомоги для дітей не надає. Не піклується про їх здоров`я, не приймає участі у їх лікуванні, не цікавиться їх фізичним та духовним розвитком. З урахуванням викладеного просив стягнути аліменти на його користь на утримання дітей у твердій грошовій сумі, в розмірі 1500 грн. на кожну дитину та визначити місцем проживання дітей з батьком. У судове засідання позивач не з`явився. Надав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з`явилася. Від неї надійшла заява про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги визнала. Від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи без представника Служби. При ухваленні рішення просила врахувати інтереси дітей. Крім того повідомили, що ані позивач, ані відповідач із заявою про надання висновку органу опіки та піклування про місце проживання дітей не звертались. Враховуючи те, що в судове засідання не з`явились всі особи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного висновку. Одним із найголовніших та найважливіших обов`язків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Цей обов`язок закріплений в Конституції України (статті 51, 52), а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201). У відповідності до положення ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована 27.02.1991 року), Держави-учасниці\~визнають право\~кожної дитини\~на рівень\~життя,\~необхідний для\~фізичного,\~розумового,\~духовного,\~морального і\~соціального розвитку\~дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім цього, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Так судом встановлено, що з 31.08.2003 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі (на час розгляду справи відомостей про його розірвання суду надано не було)(а.с.33). Від шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] та [INFO] дочка [PERSON] (а.с.31,32). Діти [PERSON] та [PERSON] відповідно до довідок №7726-7500564070 від 25.04.2022 року та №7726-5001572206 від 26.04.2022 року взяті на облік внутрішньо переміщених осіб із м. Краматорськ Донецької області та їх місце фактичного перебування визначено по [ADDRESS] (а.с.26,27). Відповідно до свідоцтва про право власності від 28.11.1996 року № [NUMBER] квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить батькові дітей позивачу по справі (а.с.30). При цьому відповідачка відповідно до довідки від 10.06.2022 року наданої на запит суду, на обліку по Чернівецькій міській територіальній громаді як внутрішньо переміщена особа не перебуває. Таким чином судом встановлено, що діти [PERSON] та [PERSON] фактично проживають та перебувають на утриманні батька [PERSON] .. У відповідності до\~ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Положеннями ст. 181 Кодексу визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Підстави визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень\~ст. 182 СК України, так і положень ст.ст.\~183,\~184 СК України. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)\~стан здоров`я\~та матеріальне\~становище дитини; 2)\~стан здоров`я\~та матеріальне\~становище платника\~аліментів; 3)\~наявність у\~платника аліментів\~інших дітей,\~непрацездатних чоловіка,\~дружини,\~батьків,\~дочки,\~сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2)\~доведені стягувачем\~аліментів витрати\~платника аліментів,\~у тому\~числі на\~придбання нерухомого\~або рухомого\~майна,\~сума яких\~перевищує десятикратний\~розмір прожиткового\~мінімуму для\~працездатної особи,\~якщо платником\~аліментів не\~доведено джерело\~походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд також враховує ту обставину, що відповідно до\~ст. 180 СК України, обов`язок по утриманню дитини є рівною мірою як для батька так і для матері і, відповідно до цієї норми, як на позивачу так і на відповідачу лежить обов`язок по утриманню дитини. Стаття 5 Протоколу № 7 до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені частиною першою\~ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Враховуючи матеріальний стан сторін, обов`язок як позивача та відповідача щодо утримання дітей, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити стягнувши із відповідачки аліменти на утримання дітей. Щодо визначення місця проживання дітей суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Але даний принцип не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 Сімейного кодексу України, так і зі змісту Конвенції про права дитини. Як було встановлено сторони разом із дітьми до початку повномасштабного вторгнення окупаційний військ російської федерації на територію України, проживали у м. Краматорськ, Донецької області. Позивач разом з дітьми задля їх безпеки був вимушений виїхати з міста Краматорськ до м. Чернівці, де [PERSON] має на праві власності квартиру. Отже [PERSON] забезпечений житлом, має дохід та всі умови задля забезпечення дітям належних умов проживання, піклування про їх здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Враховуючи викладене, виходячи із інтересів дітей, а також визнання відповідачкою позовних вимог суд приходить до висновку, що в цій частині вимог позов також підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір за вимогу про стягнення аліментів.

Outcome: approved