Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-25 00:00:00

У 2021\~році позивач\~ [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Вимоги мотивує тим, що 22.09.2004 року перебуваючи у подружніх стосунках з відповідачем, з метою ведення спільного господарства та спільного виховання дітей, зареєстрував відповідача у своєму житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки № 665 від 07.05.2021 року про реєстрацію місця проживання особи. Позивач вказує, що зазначене за цією адресою житлове приміщення належить йому на праві приватної власності, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 23.04.2004 року. Відзначає, що реєстрація відповідача у його житловому приміщенні відбулося виключно через наявність між ними на той момент родинних відносин, жодних інших угод (договорів) щодо користування відповідачем зазначеним житловим приміщенням не укладалось. 22.02.2019 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі № 369/1441/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Зазначеним рішенням встановлено, що сторони спільного господарства не ведуть, шлюбних відносин не підтримують, не проживають разом тривалий час. З метою додаткового підтвердження факту не проживання відповідача у житловому приміщені з червня 2018 року, було складено акт про не проживання особи за місцем реєстрації, який підписано сусідами позивача, що підтверджується копією акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 12.04.2021 року. Позивач звертав увагу суду на той факт, що відповідач починаючи з червня 2018 року в житловому приміщенні не проживає, на зв`язок не виходить, житловим приміщенням не цікавиться, комунальні послуги не сплачує, а її місцезнаходження невідоме. На підставі вище наведеного, позивач просив суд, визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Києво-Святошинського суду Київської області від 26.05.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі. 14.09.2021 року представником відповідача через канцелярію суду було зареєстровано клопотання про закриття провадження у справі в зв`язку з тим, що відповідач не користується, не проживає та не зареєстрована в житловому приміщенні, що належить позивачу, яке розташоване в [ADDRESS] , через що вбачається відсутність спору. Ухвалою Києво-Святошинського суду Київської області від 06.06.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити у повному обсязі. Проти закриття провадження у справі заперечував, посилаючись на той факт, що додана представником відповідача копія паспорта відповідача не завірена належним чином та з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] після 17.09.2019 року в Україну не поверталася, а датою зняття з реєстрації вказано 11.08.2021 року, тому просив суд не приймати до уваги даний доказ та визнати його недопустимим. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вказував, що стороною відповідача надано докази зняття відповідача [PERSON] з реєстрації за адресою: [ADDRESS] та зауважував, що у зв`язку з цим порушена підсудність вказаної справи. Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній докази, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що власником квартири за адресою: [ADDRESS] є позивач [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 23.04.2004 року, записаним у реєстрову книгу за № 14/35. Згідно наданої Головним центром обробки спеціальної інформації ДПС України від 16.05.2022 року суду інформації щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях та тимчасово окупованою територією АР Крим у період з 01.01.2019 по 16.05.2022 громадянкою України [PERSON] , встановлено, що відповідач останній раз знаходилась на території України 17.09.2019 року. Щодо поданого представником відповідача клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України, суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову. Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.12.2020 у справі № 522/8782/16-ц. Разом з тим, враховуючи, що представником відповідача [PERSON] не надано допустимих доказів на підтвердження факту зняття з реєстрації відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та враховуючи, що представником позивача даний факт не визнається, суд не вбачає підстав для закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Частиною 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання. У відповідності до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням вирішується в судовому порядку. Згідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Відповідачем та її представником не спростована правомірність вимог позивача. Враховуючи вищевикладене, а також те, що реєстрація відповідача за зазначеною адресою порушує право позивача на володіння, користування та розпорядження своїм майном, суд вважає, що позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved