Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-14 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій просить стягнути із відповідача надмірно сплачені кошти за кредитним договором від 25 жовтня 2017 року № 100898634901 у розмірі 21140,34 грн; моральну шкоду у сумі 10000,00 грн та вирішити питання судових витрат. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між сторонами укладено кредитний договір. У зв`язку із порушенням зобов`язань із сторони позивача, банком здійснено стягнення коштів на погашення заборгованості. Судовим рішенням встановлено, що позивачем здійснено переплату у розмірі 11534,51 грн за період з 22 жовтня 2020 року по 22 травня 2021 року. У зв`язку з цим, звернулась до банку із вимогою про повернення надмірно сплачених коштів, однак таких не повернуто. Натомість, банком надалі здійснювалось списання коштів із рахунку позивача на погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 9605,83 грн за період з 23 травня 2021 року по 08 вересня 2021 року. Жодних договорів із банком не укладала, а лише підписала заяву № 100898634901 від 25 жовтня 2017 року. У зв`язку із вчиненням таких дій із сторони банку, зазнала моральних страждань, адже позбавлена можливості забезпечити собі та дітям достатній життєвий рівень. Це також негативно відобразилось на психологічному та емоційному стані позивача. У зв`язку із наведеним та у відповідності до ст. ст. 22, 1212 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», просить позов задовольнити. Згідно з ст. 141 ЦПК України вирішити питання судових витрат. Відповідачем не подано до суду відзив, який би містив заперечення на позов. 02 лютого 2022 року ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області справу передано на розгляд до Подільського районного суду м. Києва. 19 жовтня 2021 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судове засідання сторони не з`явились, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце цього засідання; про причини неявки не повідомили, відповідач не подав відзив на позовну заяву, а відтак, враховуючи наявність умов передбачених ст. ст. 223, 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про заочний розгляд справи з дотриманням вимог, встановлених ст. 281 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, 23 жовтня 2017 року між сторонами укладено кредитний договір № 100898634901 (далі - кредитний договір, договір), відповідно до якого позивачу надано кредиту у сумі 50000,00 грн, строком на 24 місяці, зі сплатою процентів у розмірі 0,01 відсотків. У зв`язку із виникнення заборгованості за кредитним договором, банк звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хари Н. С. про вчинення виконавчого напису про стягнення з позивача на користь банку заборгованості за кредитним договором за період з квітня 2018 року по 09 квітня 2019 року у розмірі 73986,24 грн. Виконавчий напис нотаріуса від 10 квітня 2019 року № 7955. В подальшому, 09 листопада 2020 року [PERSON] звернулась до суду із позвам до АТ «ПУМБ» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2021 року (справа № 183/6189/20) виконавчий напис нотаріуса від 10 квітня 2019 року № 7955 визнано таким, що не підлягає виконанню. Рішення суду набрало законної сили 29 березня 2021 року /арк. спр. 10-12/. 16 грудня 2020 року банк звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором станом на 08 грудня 2020 року у сумі 83961,39 грн. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2021 року (справа № 183/7159/20) у позові відмовлено повністю. Рішення суду набрало законної сили 09 липня 2021 року /арк. спр.13-17/. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Із копії судового рішення від 09 липня 2021 року судом встановлено, що 25 жовтня 2017 року між позивачем та банком укладено кредитний договір у формі заяви № 100898634901 приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб за умовами якого банк надав, а позивач отримав споживчий кредит у розмірі 50000,00 грн. на картковий рахунок, строком на 24 місяці з процентною ставкою 0,01 % річних. Судом встановлено відсутність домовленості сторін про сплату неустойки за порушення зобов`язань за кредитом. Установлено незаконність вимог щодо сплати комісії на користь банку. Судом встановлено переплату [PERSON] на користь банку у сумі 11534,51 грн, яка виходить за межі строку дії договору, який передбачений у 24 місяці з 25 жовтня 2017 року до 25 жовтня 2019 року. Отже, доводи позивача про те, що вищезазначеним судовим рішенням встановлено факт не укладення між нею та банком кредитного договору, не знайшли свого підтвердження, оскільки суд зазначив, що при укладенні договору не дотримано вимоги щодо повідомлення позивача як споживача про умови кредитування та узгодження із нею саме тих умов, про які зазначає в своєму позові; відсутня домовленість про сплату неустойки за порушення зобов`язань за кредитом, не надані належні докази розрахунку визначеної позивачем кредитної заборгованості та стягнення грошових коштів в розмірі, що перевищують кредитну заборгованість. Судовим рішенням від 08 червня 2021 року встановлено, що позивачем отримано кредит у сумі 50000,00 грн; в рахунок погашення основного боргу сплачено заборгованість у сумі 16665,61 грн, заборгованість за процентами у розмірі 7,63 грн, сплачено комісію за обслуговування кредитної заборгованості у сумі 14173,63 грн, стягнуто по особовому рахунку відповідача за період з 22 жовтня 2020 року по 22 травня 2021 року у сумі 30698,06 грн. Отже, здійснено переплату у розмірі 11534,51 грн, яка не підлягає доведенню у цій справі у відповідності до ст. 82 ЦПК України. У зв`язку з виникнення переплати позивач звернувся до відповідача із листом від 25 серпня 2021 року про повернення надмірно сплачених коштів у розмірі 11534,51 грн. 26 серпня 2021 року банк направив відповідь у якій зазначив, що кошти списують по автосписанню, згідно з ДКБО в межах платіжного ліміту, в розмірі, необхідному для виконання грошового зобов`язання клієнта та сума боргу складає у розмірі 54174,82 грн /арк. спр. 20, 27/. Разом із тим, відповідно до виписки по особовому рахунку позивача за період з 23 вересня 2020 року по 10 вересня 2021 року установлено, що за період з 23 травня 2021 року по 08 вересня 2021 року списано грошові кошти на погашення заборгованості за договором № 100898634901 від 25 жовтня 2017 року у розмірі 9605,83 грн /арк. спр. 21/. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Згідно з ч.1 ст.1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Вiдповiдно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.ч. 1 та 2 ст.509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч.1 ст.177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Відповідно до ч. 1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст.205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз положень ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.1 ст.177, ч.1 ст.202, ч.ч. 1 та 2 ст.205, ч.1 ст.207, ч.1 ст.1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст.11 ЦК України. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст. 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Відповідно до ч. 1 ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна правова норма міститься у ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено з матеріалів справи, відповідач стягнув грошові кошти із позивача у зв`язку з тим, що [PERSON] користувалася наданими банком кредитними коштами які отримав за договором, тобто за існування достатніх правових підстав та у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству. Будь-яких доказів правомірності списання коштів поза межами строку дії договору у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України, суду не подано. Разом із тим, суд бере до уваги встановлені у судовому рішенні від 08 червня 2021 року обставини щодо строку дії укладеного договору, а відтак списання коштів відбувається поза межами такого строку; встановив факт погашення [PERSON] кредитних коштів та здійснення нею переплати; враховуючи недоведеність банком факту існування кредитної заборгованості поза межами такого строку, а відтак суд прийшов до переконання про те, що вимога про повернення безпідставно набутих банком коштів у розмірі 21140,34 грн є підстава, а тому дії банку по примусовому стягненню грошових коштів належних позивачу на погашення кредитної заборгованості є неправомірними, а відтак спірні кошти підлягають до повернення позивачу у відповідності до ст. ст. 1212, 1073 ЦК України. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд прийшов до наступного. Позивач наводить аргументи про те, що неправомірними діями щодо списання грошових коштів відповідачем їй заподіяна моральна шкода, оскільки була позбавлена можливості забезпечити собі та дітям достатній життєвий рівень, а саме повноцінне харчування, відпочинок. Разом із тим, неправомірні дії банку негативно відображаються на психічному та емоційному стані, адже стала знервованою, втратила сон. Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінила в суму 10 000,00 грн, вказуючи, що саме ця сума буде достатньою для відновлення її прав в цій частині і є співмірною завданими їй діями відповідача душевними стражданнями. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України). Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Верховний Суд у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17, зокрема, дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. Крім того, що стосується її розміру, то відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Вирішуючи спір в частині визначення розміру заподіяної позивачу моральної шкоди, суд враховує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом. Наразі немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, почуття врівноваженості. Тому будь-яка компенсація моральної шкоди може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Відповідно до ст. 23 ЦК України суд, визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача, враховує обставини, при яких моральна шкода була заподіяна, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, глибину та тривалість душевних страждань позивача, час та зусилля, які були ним витрачені для відновлення свого попереднього стану. Згідно з правової позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року (справа № 752/17832/14-ц) розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. На підставі викладеного та з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, з урахуванням вимог розумності та справедливості суд вважає, що позивачем не доведено, що пережиті нею негативні емоції спричинили такий рівень душевних страждань, який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача. При цьому суд звертає увагу на те, що моральна шкода, як і будь-яка інша позовна вимога, є предметом доказування, а тому обов`язок доказування моральної шкоди покладається саме на ту сторону, яка просить про її стягнення. Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16 липня 2020 року (справа № 815/2603/16), від 16 жовтня 2019 року (справа № 815/6107/17), від 04 березня 2020 року (справа № 815/2215/15). З аналізу обставин справи та наведених норм закону, суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду будь-яких доказів завдання моральної шкоди, також не обґрунтовано її розміру, у зв`язку з чим вимога позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди задоволенню не підлягає. Враховуючи наведене вище суд прийшов до переконання про те, що позов підлягає до часткового задоволення. Суд установив, що позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір за у сумі 908,00 грн, згідно з квитанції, що міститься у матеріалах справи. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає сплаті судовий збір у сумі 908,00 грн. Щодо розподілу судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн, суд прийшов наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаннях з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 2 ст. 137 цього Кодексу за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При цьому, за приписами частини 3 наведеної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 8 ст. 141 цього Кодексу розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається, суд зазначає про те, що 27 вересня 2021 року між позивачем та [PERSON] укладено договір про надання правничої допомоги, який міститься у матеріалах справи. Позивач сплачує адвокату гонорар у розмірі, який зазначений у додатку № 1 до цього договору. Відповідно до додатку № 1 розрахунок вартості однієї години надання послуг в залежності від розміру однієї мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством, на дату підписання акту приймання-передачі наданих послуг. Згідно з акта № 2 приймання-передачі наданих послуг від 20 грудня 2021 року вартість наданих послуг становить у розмірі 8250,00 грн. Такий гонорар сплачено позивачем адвокату, що підтверджено довідкою-розрахунок від 20 грудня 2021 року. Враховуючи вищенаведене, суд приймає до уваги складність справи, яка стосується повернення надмірно сплачених коштів, принципи співмірності та розумності судових витрат, а відтак суд дійшов висновку про часткове задоволення даної заяви про відшкодування витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката в розмірі 2000,00 грн.

Outcome: partial