Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовом до ТОВ «Алекскредит» про визнання договору про надання кредиту недійсним. Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що жовтні 2021 року дізналась про те, що вона нібито має заборгованість, яка виникла внаслідок укладення кредитного договору між нею та ТОВ «Алекскредит». В грудні 2021 року позивач поштовим зв`язком отримала від відповідача копію договору про надання кредиту №5257179 від 04.09.2021 року. Даний договір був укладений без участі позивача, без її волі. Про існування такого договору їй не було відомо. відсутні будь-які докази, що з її боку була вчинена якась дія, направлена на укладення цього договору та на отримання кредитних коштів у сумі 2500,00 гривень. Позивач не реєструвалася на сайті ТОВ «Алекскредит», не заповнювала ніякої анкети, не отримувала ніяких кодів та не робила жодних дій, які б підтверджували її наміри щодо отримання кредиту від даної фінансової установи. Вона не вела жодної офіційної переписки щодо отримання кредиту. Із представником ТОВ «Алекскредит» вона ніколи і ні за яких обставин не досягала домовленості про можливість укладення договору про надання кредиту у електронній формі чи шляхом обміну електронними листами. У даному договорі зазначені паспортні дані Позивача «виданий Комунарівським РВ УМВС УКРАЇНИ В м. ЗАПОРІЖЖІ 02.08.2004 р.», що не відповідає дійсності, оскільки паспорт Позивача серії [NUMBER] виданий Комунарським РВ ЗМУ УМВС України в Запорізький області від 12 червня 2003 року, на підтвердження цього факту надаємо копію паспорта Позивача. Позивач не була проінформована про умови кредитування, коли вивчила надісланий поштою примірник Договору і була вражена його умовами, особливо Позивача здивував той факт, що Договір укладався та був підписаний нібито з використанням підпису за допомогою одноразового ідентифікатору, оскільки власноруч зроблений нею підпис на її договорі відсутній, що й підтверджує відсутність вільного волевиявлення та свідомого бажання укладати правочин подібного характеру, тому цей факт є підставою для визнання правочину недійсним. Враховуючи наведене, позивач звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати недійсним кредитний договір №5257179, укладений з ТОВ «Алекскредит», від 04 вересня 2021р оку та стягнути з відповідача судові витрати. У судове засідання позивач та її представник не з`явився, про час і місце розгляду справи були повідомлені судом своєчасно і належним чином. Позивач надала суду заяву, в якій просить суд розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений своєчасно і належним чином, про що в матеріалах справи містяться рекомендовані повідомлення про отримання останнім копії позовної заяви з додатками, судових повісток та ухвали про відкриття провадження у справі, причини неявки суду не повідомив, відзиву чи будь-яких інших заяв та клопотань до суду не надавав. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.223, ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що відповідачем на адресу позивача був надісланий договір позики №5257179 від 04 вересня 2021 року, укладений нібито між позивачем та ТОВ «Алекскредит», згідно якого позичальник зобов`язався надати позичальникові (позивачу) грошові кошти в сумі 2500,00 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а позивач зобов`язався повернути кредитні кошти та сплатити нараховані проценти за користування кредитними коштами. Договір було укладено електронній формі, що не суперечить чинному законодавству України. Так, відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним. Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно п. 9.2 Договору уклавши цей Договір Позичальник підтверджує, що він ознайомлений з умовами Договору та Правилами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватися своїх обов`язків та виконувати їх. Цей пункт не може підтвердити факт ознайомлення Позивача з Договором та надання її згоди на отримання кредиту на викладених у Договорі умовах та правилах, оскільки вона не мали фізичної можливості це зробити тому, що вона взагалі не мала наміру на отримання кредиту, позики та отримувала ніяких документів, зокрема й оспорюваного Договору безпосередньо у день його укладання - 04.09.2021 року. Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.2 ст.1954 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, а згідно з п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до приписів п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» автентифікація - електронна процедура, яка дає змогу підтвердити електронну ідентифікацію фізичної, юридичної особи, інформаційної або інформаційно-телекомунікаційної системи та або походження та цілісність електронних даних. Пунктом 20 цієї частини передбачено, що ідентифікація особи - процедура використання ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, в результаті виконання якої забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або представника юридичної особи; Частиною 1 ст.14 цього Закону визначено, що електронна ідентифікація здійснюється за допомогою засобів електронної ідентифікації, що підпадають під схему електронної ідентифікації, затверджену Кабінетом Міністрів України. Особливі вимоги відповідно до цього Закону пред`являються до кваліфікованої електронної довірчої послуги. Відповідно до ч.6 ст.7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» копією документа на папері для електронного документа є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку, встановленому законодавством. Порядок засвідчення наявності електронного документа (електронних даних) на певний момент часу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 №680. Пунктом 3 цього Порядку передбачено, що надання послуги фіксування часу включає: реєстрацію звернень, на підставі яких формується електронна позначка часу; формування електронної позначки часу за допомогою особистого ключа центру сертифікації; передачу користувачеві послуги фіксування часу сформованої електронної позначки часу; реєстрацію та збереження електронної позначки часу, переданої користувачеві послуги фіксування часу. Відповідно до п.12 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Статтею 11 цього Закону визначений Порядок укладення електронного договору. Зокрема відповідно до ч.3 цієї статті електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний догов вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Частиною 6 цієї статті передбачено шляхи надання відповіді особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт), до яких відноситься: -надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; -заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронні формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; -вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 цього Закону визначено форми підписання електронного правочину: -електронним підписом або електронним цифровим підписом відповідно до Закон України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронної цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; -електронним підписом одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; -аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису): письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Пунктами 2.7,2.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті затвердженої постановою НБУ від 21.01.2004 № 22,зареєстрованою в Мін`юсті 29.03.2004 за №377/8976 передбачено, що примірник розрахункового документа, реєстр платіжних вимог, які залишаються в банку, мають містити підписи/підпис відповідальних/відповідальної осіб/особи зразки підписів яких/якої заявлені банку в картці із зразками підписів. Під час підписування розрахункового документа не дозволяється використання факсиміле, а також виправлення та заповнення розрахункового документа в кілька прийомів. Пунктом 9.12 Договору зазначено, що у якості підтвердження Договору (вчинення електронного правочину), надання Кредиту Позичальнику, надсилаються кошти та Договір (електронний документ), в якому зазначається інформація про Кредитодавця, Основну суму кредити, проценті ставки та міститься активне посилання на Правила, якими регламентується порядок надання паперових копій електронних документів (за необхідності) та інші аспекти виконання вимог ч.11 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію». Примірник Договору (електронний документ) надсилається на адресу електронної пошти Позичальника. Натомість, як вбачається із розділу 10 Договору «Реквізити та підписи сторін» підпис Позичальника у договорі відсутній, у графі «Позичальник» зазначено «Підпис за допомогою одноразового ідентифікатору PS5257179». Проте Позивач будь-яким чином не отримувала цього одноразового ідентифікатора, не застосувала жодні електронні інформаційно-телекомунікаційні системи для електронного підпису Договору. Згідно статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша зацікавлена особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частина третя та п`ята статті 203 ЦК України передбачають, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним. За таких обставин, аналізуючи правовідносини, що склалися між сторонами, та правові норми, що їх регулюють, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, встановив, що на момент укладання договору у позивача було відсутнє волевиявлення та внутрішня воля на його укладання, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання договору недійсним. Так як задоволена основна вимога позивача, яка була звільнена від сплати судового збору при подачі позовної заяви, з відповідача повинен бути стягнений в доход держави судовий збір.

Outcome: approved