Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-06 00:00:00

06 листопада 2020 р. позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що ним та АТ «ПУМБ» в 2018 році був укладений кредитний договір (заява), відповідного до якого він отримав кредитну картку з лімітом в сумі 3 000 грн. Цей кредитний договір був укладений шляхом підписання ним Заяви про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб . На його неодноразові звернення до Банку щодо надання йому копії кредитного договру йому було відмовлено, а згодом надано нечитаєму копію. На початку 2020 року він дізнався, що з його рахунку здійснюється відповідачем списання коштів, йому було надано звіт по транзакціям, зло були випущені по рахунку [NUMBER] в гривні, що обслуговувається у відділенні № 7 ПУМБ у м.Миколаєві, відповідно до якого комісія за переброску залишків у зв`язку зі зміною плана рахунків склала 5760,60 грн, при цьому сума списання станом на 11.11.2018 року становить 2880,30 грн. Проте, він , маючи маленьку пенсію, ніколи б не погодився на умови кредитного договру, якими предбачена сплата незрозумілої комісії у значному розмірі, до того ж йому неправомірно був підвищений кредитний ліміт без надання ним згоди на таке. Вказаний кредитний договір є споживчим, у зв`язку з чим до нього застосовуються вимоги\~Закону України «Про захист прав споживачів». Так, вважає, що при укладенні зазначеного кредитного договору були порушені її права як споживача, оскільки Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, який є складовою кредитного договору, йому не було надано для ознайомлення і він не мала можливості детально ознайомитись з усіма умовами кредитування та оцінити їх на вигідність для себе. В силу цього, Банк, скориставшись їх необізнаністю, включив до кредитного договору умову про обов`язкову сплату ним комісії за обслуговування кредитної заборгованості в значному розмірі, не зазначивши, які саме послуги надаються за вказану комісію, що є порушенням\~ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», відповідно до якої, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими ; умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача; встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. У зв`язку з цим, кредитний договір, яким встановлено обов`язок зі сплати зазначеної вище комісії є несправедливим і підлягає визнанню недійсним. Ухвалою суду від 15 грудня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у вказаній цивільній справі та у зв`язку з великою навантаженістю, призначити підготовче судове засідання на 08.04.2021 року . Ухвалою суду від \~ \~ \~ \~21.05.2021 року про забезпечення доказів витребувано у АТ "ПУМБ" завірену належним чином копію договору № 2001103553801 від 15.08.2018 року укладеним між [PERSON] та АТ "ПУМБ" з усіма додатками в разі їх наявності та виписку по рахунку [NUMBER] за вказаним договором . Ухвалою суду від 09 вересня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено у судове засідання для розгляду її по суті. Розгляд справи неодноразово відкладався саме за клопотаннями представника відповідача для надання додаткового строку ввиконання вимог ухвали суду про витребування доказів. 13 квітня та 19 травня 2020 року на адресу суду представником Банку наданго відзив на позов з додатками6 : розрахунок заборгованості , виписки по рахункам позичальника [PERSON] , довідка про зміну кредитного ліміту, копія анкети, паспорт споживчого кредитування та заяви про приєднання до ДКБО. Відповідач просить відмовити узадволенні позову в повному обсязі , посилаючись на позицію, викладену у Постанові Миколаївського апеляційного суду від 10.01.2022 по аналогічній справі № 490/474/20 та правову позицію ВС, викладену у постанові № 201/10403/19 від 30.06.2021 року. Позивач в судове засідання подав заяву про розгляд справи у його відсутність, просить позов задовольнити з урахуванням додаткових письмових пояснень. Представник відповідача АТ «ПУМБ» в судове засідання не прибув за невідомими причинами, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, відзиву на позов не подав. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін. Відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України\~фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до таких висновків. Суд встановив, що 15 серпня 2018р. між позивачем [PERSON] та відповідачем АТ «ПУМБ» шляхом підписання ним Заяви про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб був укладений споживчий кредитний договір №2001103553801. Проте, незважаючи на неоднорозову вимогу суду відповідчаем надана суду нерозбірлива, а в деяких пунктах взагалі нечитаєма копія Заяви про приєднання до Договору та анкета клієнта, ця копія не є завіреної належним чином у відповідності до вимог діючого законодавства. З розрахунку суми заборгованості позиваач за сумою кредиту станом на 14.02.2022 року вбачається, що заборгованість за тілом кредиту становить 3287,12 грн, за відсотками 140,47 грн, за комісіями 0,00 грн. З цього розрахунку вбачається, що позивачем щомісячно вносилися платежі на погашення кредиту, проте на погашення якої складової кредитної заборгованості Банком розподілялися вказані суми взагалі відповідачем не зазначено. З виписки по ососбовому рахунку позивача, наданої Банком, за період з 15.08.2018 року по 17.02.2022 року вбачається, що Банком нараховувалися та зараховувалися кошти, внесені, позичальником, на погашення процентів за користування кредитним лімітом ( погашення та нарахування комісії не зазначено). З Довідки про збільшення кредитного ліміту вбачається, що дійнос 05.04.2019 року [PERSON] було збільшено кредитний ліміт до 5000 грн, 14.08.2019 року до 10000 грн, 11.12.2019 року до 15 000 грн, згодом 10.03.2021 року зменшено до 5000 грн. Рішення суду не може грунтуватися на припущеннях. Судом неодноразово відкладався розгляд справи саме за клопотанням представника відповідача саме задля забезпечення можливості сторонам реалізувати свої процесуальні права, зокрема і щодо надання усіх наявних у них доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень.\~ За такого, суд позбавлений можливості перевірити заперечення відповідача як щодо розміру та апорядку нарахування процентів за користування кредитом, так і розміру та порядку нарахування щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості , аткож порядку розподілення Банком сум , внесених позичальником, на погашення крединої заборгованості. Відповідно до ч. 4 ст. 81 ЦПК України, у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події ( позивач одночасно з подачею позову зазначав про ненадання йому належної копії кредитного договру та просив суд зобов`язати відповідача надати такий договір) суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Разом з тим , з наданого Банком розрахунку заборгованості позичальника вбачається, що [PERSON] щомісячно нараховувалися відсотки за корситування кредитом і розмір цих відсотків був , поза розумним сумнівом, нарахований не за формулою 0,01 % річних. З Довідки про збільшення кредитного ліміту чітко вбачається, що за укладеним з [PERSON] кредитним договром діяла ставка 47,88 % річних за користування кредитним лімітом. За такого, суд не може прийняти до уваги заперечення відповідача, викладені у відзиві, щодо застсоування позиції, викладеної у наведених рішеннях судів апеляційної та касаційної інстанцій, з огляду на наступне. Апеляційний суд вважав, що не знайшли свого підтвердження доводи позивача про несправедливість умов кредитного договору в частині встановлення комісії за обслуговування кредитної заборгованості, оскільки вважав встановленим, що в договорі, який є предметом спору, сторони погодили усі істотні умови кредитування, включаючи комісію, її розмір, строки та порядок сплати, а також усі витрати та подорожчання кредиту. Підписавши Заяву на приєднання до договору, позивач був обізнаний про всі умови та суми в абсолютних значеннях, і погодився з такою платою за кредит. Також у Заяві на приєднання до договору вказано, що сума платежу за розрахунковий період становить рівними платежами (ануїтет), які включають як суму кредиту, так і плату за кредит (проценти та комісію), при цьому умовами договору фактично не передбачено сплати відсотків, оскільки розмір % встановлено на рівні 0,01% річних. Проте у даних правовідносинах сторні неможливо встановити, що договором не передбачено сплати відсотків, адже навпаки і наданих відповідачем документів чітко вбачається зарахування Банком сплачених позичальником сум саме на погашення відсотків!. Так, відповідач посилається, що на момент укладення договору вже діяли положення\~Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року №1734-VІІ, що набрав чинності 10 червня 2017 року. Вказаний Закон є спеціальним законом, який регулює кредитні правовідносини у сфері споживчого кредитування. У п. 3 ч. 3 Розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону зазначено, що\~Закон України «Про захист прав споживачів»\~застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить\~Закону України «Про споживче кредитування». Так, згідно в п. 4 ч. 1\~ст. 1 «Визначення термінів» Закону України «Про споживче кредитування»\~(в редакції чинній на час укладення договору) встановлено, що загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до ч. 2\~ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування»\~для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). Отже, на час укладення між сторонами кредитного договору та погодження умови про сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості\~Закон України «Про споживче кредитування»\~передбачав право кредитодавця на отримання платежів за обслуговування кредитної заборгованості. Виходячи зі змісту положень ст.\~202,\~626-628 ЦК України, договором є домовленість осіб, яка ґрунтується виключно на їхньому добровільному волевиявленні, коли запропоновані однією стороною умови є прийнятними для іншої сторони. Законом свободу договору проголошено як одну з загальних засад цивільного судочинства (ст. 3 ЦК України). Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ст.3,6,627 ЦК України\~в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Ст.638 ЦК України\~передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно з\~ст.1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Так, відповідно до\~ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» №1734-VIII від 15.11.2016р., який набрав чинності з 10.06.2017р. (далі - Закон №1734-VIII), споживче кредитування - це правовідносини щодо надання, обслуговування та повернення споживчого кредиту; споживчий кредит - це грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Згідно з\~ст.12 Закону №1734-VIII\~у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору. Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим\~Законом, є нікчемними (ч.5 ст.12) При цьому, згідно з\~ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-XII, від 12.05.1991р. (в редакції, чинній на час укладання між сторонами кредитного договору) цей\~Закон\~застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить\~Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до\~ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. За змістом ст.11,\~202,626 ЦК України\~договір є правочином. Загальні вимоги, додержання яких є необхідними умовами для чинності правочину, передбачені\~ст.203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Ст.204 ЦК України\~встановлена презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена\~законом\~або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до\~ст.215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена\~законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених\~законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч.1,4,5\~ст.216 ЦК України\~недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені\~законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст.217 ЦК України). Згідно з ч.1\~ст.236 ЦК України\~нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст.12,13,81 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України "Про споживче кредитування" після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит. Так, якщо погодитися з твердженням позивача, що умовами кредитного договору від 15 серпня 2018 року позичальнику було встановлено комісію як плату за обслуговування кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України "Про споживче кредитування". Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування" умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Згідно частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Враховуючи наведене, оскільки відповідачем не доведено , що [PERSON] не було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд констатує, що положення цих пунктів кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію (плату) за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором є нікчемними. Вказані висновки загалом узгоджуються із висновками Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду викладеними у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18). Разом з тим, з наданих як позивачем , так і позивачем докмуентів не вбачається, що [PERSON] , була сплачена комісія на користь Банку. У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №194/1387/19,зазначено, умови договору містили положення, які одночасно передбачали сплату як відсотків, так і комісії. У цій справі, судом встановлено, що розмір відсотків не становить 0,01 річних, тобто відсотки за користування кредитом нараховуються у звичайному розмірі. Вказані висновки загалом узгоджуються із висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 21.10.2020 року у справі № 194/1387/19 (провадження № 61-7416св20 ). Так, суд захищає порушені, оспорювані, невизнані права, свободи та інтереси у належний спосіб, який повинен бути ефективним, зокрема, шляхом визнання правочину недійсним. Визнання правочину недійсним в судовому порядку відбувається за позовом особи, яка заперечує його дійсність із встановлених\~законом\~підстав, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом. Якщо ж недійсність правочину прямо встановлена\~законом, він є нікчемним і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Належним способом захисту у подібному випадку є визнання відповідного права або застосування наслідків недійсності правочину. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Проте, визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним в силу закону . Вказані висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14 та від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17, а також у постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі №362/2861/17 та від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19. Таким чином позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору в цілому не підлягають задоволенню саме у зв`язку із обранням неналежного способу захисту. Жодних вимог про застсоування наслідків його недійсності(нікчемності), як=то зобов`язання проведення перерахунку заборгованості, повернгення спалченої комісії - позивачем суду не заявлено, що позбавляє суд можливості застосувати положення с.5 ЦПК України та принцип jura novit curia («суд знає закони»). З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд приходить до висновку про те, що заявлений позов не підлягає задоволенню. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України, враховуючи, що позивач був звільнений від сплати судового збору при поданні даного позову, судові витрати слід віднести на користь держави .

Outcome: dismissed