Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначила, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартира розташована за адресою: [ADDRESS] . 26.04.2000 між позивачкою, та [PERSON] укладено Договір про оренду житлового приміщення, засвідчений начальником комбіната комунальних підприємств ЖЕК № 2. Згідно зазначеного договору [PERSON] , з причин виїзду на тимчасове місце проживання, здала, а позивачка прийняла на себе в тимчасове користування жиле приміщення, а саме квартиру [ADDRESS] . Оригінали правовстановлюючих документів на квартиру були передані позивачу. Договір мав силу з 01.06.2000 до 01.06.2003, тобто строком на 3 роки. Крім того, на момент укладення договору оренди житлового приміщення співвласники знялись з реєстрації. Після закінчення строку договору власники квартири не пред`явили вимоги про її повернення, тому позивачка залишилась проживати в ній зі своїм сином та проживає по сьогоднішній день. Квартиру вона утримує в належному стані, сплачує комунальні послуги. Позивач вважає, що оскільки вона вже тривалий час користується квартирою, підтримує її технічний стан та сплачує податки, вона, на підставі ст. 344 ЦК України, набула право власності. Ухвалою суду від 06.05.2022 було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 31.05.2022, що занесена до протоколу судового засідання було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився, направивши суду клопотання про слухання справи в її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. В судові засідання відповідачі по справі повторно не з`явились, про час, дату та місце слухання справи повідомлялись в порядку передбаченому\~ст. 128 ЦПК України. Про причини неявки в судові засідання відповідачі суд не повідомляли, своїм правом на надання відзиву на позов вони не скористались, заяв про відкладення слухання справи чи розгляд справи за їх відсутності до суду не скеровували. Відповідно до вимог ч. 1\~ст.\~280\~ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку вищевикладеним, на підставі ст. ст.223,280,281\~ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника позивача та відповідачів в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Суд, повно та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартира розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим згідно з розпорядженням Обухівського районного виробничого управління житлово-комунального господарства ЖЕК № 2 від 17.11.1999 № 2776 та Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим 12.05.2005 Обухівським бюро технічної інвентаризації № 7224226 (а.с.5-7). 26.04.2000 між [PERSON] , та [PERSON] укладено Договір про оренду житлового приміщення, засвідчений начальником комбіната комунальних підприємств ЖЕК № 2 (а.с.8). Згідно зазначеного договору [PERSON] , з причин виїзду на тимчасове місце проживання, здала, а позивачка прийняла на себе в тимчасове користування жиле приміщення, а саме квартиру [ADDRESS] . Оригінали правовстановлюючих документів на квартиру були передані позивачу. Договір мав силу з 01.06.2000 до 01.06.2003, тобто строком на 3 роки. Крім того, на момент укладення договору оренди житлового приміщення співвласники знялись з реєстрації. Квартиру позивач утримує в належному стані, сплачує комунальні послуги. На підтвердження проживання в спірній квартирі з 01.06.2000 надала до позовної заяви акт, складений 04.06.2021 депутатом Обухівської міської ради Акимовим О.. та платіжні документи про надання послуг. Статтями16,328\~ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі і визнання права; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст.\~344\~ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344\~ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно ( набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1\~ст. 344 ЦК України, а саме: добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом\~ст. 2 ЦК України\~є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Добросовісність заволодіння чужим майном. Заволодіння майном має бути правомірним. Тобто отримання нерухомого майна відбувається на підставах, не заборонених законом, коли набувач не знав і не міг знати, що таке набуття порушує права й інтереси інших осіб. «Добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності» (постанова Верховного Суду від 14.05.2019 р. у справі № 910/17274/17). Відкритість володіння. Особа не повинна приховувати від інших факт перебування майна в неї. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5 «володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна». Безперервність володіння. Особа володіє об`єктом нерухомості протягом визначеного строку. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз. 2 ч. 3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2\~ст. 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Сплив установлених строків володіння. Для об`єктів нерухомості 10 років. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять років із часу спливу позовної давності. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 10.02.2020 р. у справі № 923/82/19, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних вище умов у сукупності. Ураховуючи, що Цивільний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року (п.1. Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а відтак визнання за рішенням суду права власності на нерухоме майно (ч. 4 ст. 344 ЦК України) може мати місце з 1 січня 2001 року. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першоїстатті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). (п. 14 Постанови). Згідно ч. 3\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. ст. 76, 89\~ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів). Отже, враховуючи, що позивач добросовісно володіє майном і продовжує відкрито, безперервно користуватися квартирою, суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на неї за набувальною давністю.

Outcome: approved