Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-11 00:00:00

[PERSON] (далі позивач), через свого представника, звернувся з позовом до Липовецької міської\~ради Вінницького\~району Вінницької\~області (далі відповідач) з вимогами: - встановити юридичний факт спільного проживання однією сім`єю позивача разом із [PERSON] з 2015 року по день її смерті [INFO] , де позивач залишилася проживати по даний час у будинку за адресою: в [ADDRESS] ; - встановити юридичний факт про те, що свідоцтво про право власності від 26.01.1978, яке видане на [PERSON] на житловий будинок, розташований за адресою: в [ADDRESS] , дійсно належав [PERSON] ; - визнати за позивачем право власності по спадщині за законом на весь житловий будинок з усіма господарськими прибудовами, який розташований за адресою: в [ADDRESS] . Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами. З 2015 року позивач проживала разом однією сім`єю з [PERSON] в її будинку за адресою: в [ADDRESS] , де вони вели спільне господарство до її смерті [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилась її спадщина у вигляді згаданого житлового будинку.\~Позивач виявила\~бажання прийняти\~спадщину як\~особа,\~яка проживала\~зі спадкодавцем\~протягом останніх\~п`яти\~років та\~продовжувала доглядати\~за ним.\~Однак при\~зверненні до\~нотаріуса виявилося,\~що правовстановлюючий\~документ на\~житловий будинок\~був виданий\~ [PERSON] із помилковим зазначенням її по батькові. Крім того, нотаріус усно відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину через недоведеність приналежності позивача до кола спадкоємців відповідної черги спадкодавця [PERSON] . Викладені обставини послугували підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 01.06.2022 призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов. Відповідачем у визначений судом строк відзиву на позов не подано, однак представник подав до суду заяву про визнання позову та про розгляд справи без його участі у судовому засіданні. У судове засідання позивач не з`явилась, однак у своїй заяві просила суд про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала та просив його задовольнити. З огляду\~на те,\~що в\~підготовче судове\~засідання сторони\~не з`явились,\~суд вважає,\~що за\~результатами підготовчого\~провадження можливо\~ухвалити рішення,\~тому розгляд\~справи проводить\~у даному\~судовому засіданні,\~на підставі\~наявних у\~справі доказів,\~за відсутності сторін, не здійснюючи при цьому фіксування судового засідання технічними засобами. Як визначено у ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у певних випадках. Суд зауважує, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Докази мають бути належними, допустимими та достовірними, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.ст. 77-80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази, встановив наступні фактичні обставини. [PERSON] померла [INFO] в м. Липовці, що підтверджується свідоцтвом про її смерть. Згідно з наявних у матеріалах справи довідки виданої Липовецькою міською радою та актів її депутата, за участі сусідів, вбачається, що одинока [PERSON] проживала до дня своєї смерті у будинку, що їй належав за адресою: в [ADDRESS] , спільно з позивачем, яка у свою чергу, доглядала за нині покійною з 2015 року та за її будинком де й продовжує проживати по даний час без реєстрації місця проживання. Разом з тим, як вбачається з правовстановлюючого документу на згаданий житловий будинок, він був виданий їй 26.01.1978 із зазначенням по батькові власниці як " [PERSON] ". Натомість вищевказаними довідками та актами, а також домовою книгою з оціночним актом спростовується те, що будинок належить іншій особі, оскільки інші документи вказують на належність його саме [PERSON] . Після смерті\~ [PERSON] \~відкрилась її\~спадщина у\~вигляді житлового\~будинку з\~господарськими прибудовами,\~однак при\~зверненні позивача\~до нотаріуса\~їй усно\~було відмовлено\~у видачі\~свідоцтва про\~право на\~спадщину через\~недоведеність приналежності\~позивача до\~кола спадкоємців\~відповідної черги\~ [PERSON] . Як підтверджується витягом зі спадкового реєстру, спадкова справа на майно [PERSON] відсутня і про наявність її заповіту чи інших спадкоємців невідомо. Суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як визначено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" №7 від 30.05.2008 справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. За правилами ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Разом з тим, згідно зі ст.ст. 2 та 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Відповідно до ч. 10 ст. 6 вищезазначеного Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться листування та вручення кореспонденції. Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що вона не проживала з спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно з положеннями ст. 2 Закону не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Отже, встановлені судом обставини, які були перевірені зібраними у справі доказами доводять факт спільного проживання позивача однією сім`єю із [PERSON] за адресою: в [ADDRESS] у період з 2015 року до моменту її смерті [INFO] , і відповідно належність позивача до четвертої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] , а також факт прийняття позивачем спадщини, оскільки в порядку визначеному законом вона від неї не відмовилася. Крім того, за правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім`я, по батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" №5 від 31.03.1995 суд вправі розглядати справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі прізвище, ім`я, по батькові якої зазначені в документі не збігаються в паспорті, свідоцтві про смерть, інше. Отже, досліджені судом докази, які є належними та допустимими, вказують на те, що свідоцтво про право власності від 26.01.1978, яке видане на [PERSON] на житловий будинок, розташований за адресою: в [ADDRESS] , дійсно належав [PERSON] . Разом з тим, як було встановлено судом, позивачу нотаріусом усно було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, розташований за адресою: в [ADDRESS] , через недоведеність приналежності позивача до кола спадкоємців 4-ї черги [PERSON] . Однак у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" №7 від 30.05.2008 зазначено, що у разі неможливості оформлення спадкових прав у нотаріуса особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Встановлені судом обставини, які були перевірені зібраними у справі доказами доводять факт прийняття позивачем, як спадкоємцем 4-ї черги, спадщини після смерті [PERSON] і від якої вона не відмовилася. Як підтверджується витягом зі спадкового реєстру, спадкова справа на майно [PERSON] відсутня і про наявність її заповіту чи інших спадкоємців невідомо. Крім того, представник відповідача у своїй письмовій заяві визнав позов у повному обсязі, а в разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом (п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" №14 від 18.12.2009). За таких обставин, суд дійшов висновку, що наявність порушених прав позивача є очевидною, а обраний нею спосіб захисту порушених прав є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, що було встановлено в ході судового розгляду. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимоги про встановлення юридичного факту спільного проживання однією сім`єю позивача разом із [PERSON] з 2015 року по день її смерті [INFO] , де позивач залишилася проживати по даний час у будинку за адресою: в [ADDRESS] та про встановлення юридичного факту про те, що свідоцтво про право власності від 26.01.1978, яке видане на [PERSON] на житловий будинок, розташований за адресою: в [ADDRESS] , дійсно їй належав, а також про визнання за позивачем права власності по спадщині за законом на весь житловий будинок з усіма господарськими прибудовами, який розташований за адресою: в [ADDRESS] , ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved