Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 19 лютого 2003 року вказана вище квартира перебувала у комунальній власності [PERSON] та членів її сім`ї. [INFO] [PERSON] , мати позивача, померла. Квартира за адресою: [ADDRESS] , є комунальною власністю, фактичне користування квартирою здійснюється позивачем, яка зареєстрована в ній. Крім неї у спірній квартирі зареєстрований також її племінник [PERSON] . Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 02 листопада 2015 року інших членів сім`ї наймача [PERSON] та [PERSON] визнано такими, що втратили право користування квартирою, при цьому, за відповідачем збережено право користування спірним житлом, так як на час розгляду справи він був неповнолітнім. На даний час фактичне утримання квартир здійснюється позивачем [PERSON] , за домовленістю зі своєю донькою, [PERSON] , яка сплачує за житлово-комунальні послуги в інтересах позивача. Оскільки відповідач не приймає участі в утриманні майна за місцем своєї реєстрації, не проживає у квартирі без поважних причини більше шести місяців, втратив інтерес до житла за місцем своєї реєстрації, оскільки проживає за іншою адресою, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 серпня 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2021 року витребувано від Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації висновок про наявність або відсутність підстав щодо визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою за адресою: [ADDRESS] . 14 грудня 2021 року Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації подала до суду висновок. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 25 січня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Мілетич О.О., позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав. Про розгляд даної справи Дніпровським районним судом міста Києва відповідач повідомлений належним чином, оскільки з`явився в підготовче засідання, призначене на 17 листопада 2021 року. Будь-яких заяв про розгляд справи за його відсутності та/або відкладення судового засідання до суду не надходило. Дніпровська районна у місті Києві державної адміністрація подала до суду відзив та заяву про розгляд справи без участі їхнього представника. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, покази свідків, оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до таких висновків. Відповідно до витягу з Розпорядження Дніпровської районної державної адміністрації м. Києва від 19 лютого 2003 року № 124, ЖРЕО № 413 дозволено змінити договір найму на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , та укласти його з [PERSON] , складом сім`ї з чотирьох осіб, у зв`язку зі смертю квартиронаймача [PERSON] . З свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 01 липня 2002 року вбачається, що [PERSON] помер [INFO] . З свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 13 квітня 2018 року вбачається, що [PERSON] померла [INFO] . Згідно із довідкою, виданою [PERSON] , вона дійсно проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Власником даного житла є [PERSON] , квартира не приватизована. Сім`я складається з чотирьох осіб: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , онука, [PERSON] , [INFO] , правнук. Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 02 листопада 2015 року позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх та в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] , треті особи: Орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання, задоволено частково. Визнано [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В решті заявлених вимог відмовлено. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У рішенні зазначено, що судом не встановлено обставин щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] , хлопчик, враховуючи його вік, мешкає з батьками та не може надавати суду пояснення і висловлювати свою думку з приводу обирання місця проживання, доказів щодо забезпечення дитини іншим придатним для проживання житлом позивач суду не надала, тому суд вважає, що малолітній відповідач не проживає у спірній квартирі з поважних причин, у зв`язку з чим позов у частині вимог до дитини задоволенню не підлягає. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 01 березня 1966 року [PERSON] народилася [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Згідно із довідкою про реєстрацію місця проживання від 18 грудня 2020 року, виданої відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Позивачем до позовної заяви долучено Акти про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації: від 10 грудня 2014 року, від 05 лютого 2015 року, від 25 березня 2015 року, від 12 травня 2015 року, від 14 травня 2015 року, від 03 січня 2020 року, від 14 лютого 2020 року, від 11 березня 2020 року, від 10 квітня 2020 року, від 07 травня 2020 року, від 10 червня 2020 року, від 01 лютого 2020 року, від 08 серпня 2020 року, від 10 вересня 2020 року, від 07 жовтня 2020 року, від 11 листопада 2020 року, від 09 грудня 2020 року, від 10 січня 2021 року, від 12 лютого 2021 року, від 17 березня 2021 року, від 20 квітня 2021 року, від 15 травня 2021 року, від 15 червня 2021 року, від 14 липня 2021 року. В даних актах зазначено, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак не проживає в даній квартирі більше одного року, особистих речей в житловому приміщенні немає. Згідно відповіді Дніпровського управління поліції ГУ ННП у м. Києві від 16 квітня 2021 року встановлено, що заяв, скарг та повідомлень щодо перешкод у користуванні житлом за адресою: [ADDRESS] , а також щодо неправомірних дій з боку [PERSON] до Дніпровського УП ГУНП в м. Києві не надходило. Аналогічна відповідь надійшла від Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 14 квітня 2021 року. Відповідно до листа Вищого професійного училища № 25 в м. Києві від 16 квітня 2021 року вбачається, що адресою фактичного місця проживання [PERSON] є: [ADDRESS] . Освітній заклад немає гуртожитку, тому [PERSON] не забезпечений ним. Підстав для забезпечення [PERSON] житлом немає, оскільки останній має реєстрацію місця проживання у м. Києві. На підтвердження того, що [PERSON] сплачує комунальні послуги за спірною квартирою позивачем долучено до позовної заяви квитанції про сплату комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] , платник: [PERSON] . Свідок [PERSON] в суді зазначила, що позивач є іі матір`ю. Відповідач [PERSON] є сином їхніх родичів, в квартирі ніколи не проживав, вона його ніколи не бачила. В квартирі вона буває дуже часто, однак жодних речей [PERSON] в квартирі не бачила, вселитися в квартиру останній ніколи не бажав. Він ніколи не цікавився цим житлом, вона його ніколи не бачила, навіть не знає як він виглядає, квартиру утримує позивач. Свідок [PERSON] в суді зазначив, що є сусідом позивачки, часто приходить до неї в гості. Відповідача [PERSON] в квартирі він ніколи не бачив, будь-яких його речей в квартирі немає, єдине що йому відомо, що він є онукою сестри позивачки. Участі в утриманні квартири він не приймає. Згідно з висновком органу опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 09 грудня 2021 року за вих. № 103/10089/41/3, орган опіки та піклування вважає за недоцільне визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою за адресою: [ADDRESS] , оскільки це призведе до звуження обсягу існуючих прав дитини. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно зі статтею 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). У статті 114 ЖК Української РСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Частиною третьою статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно до ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. В частині четвертій статті 156 ЖК Української РСР зазначено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частини першої статті 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення. При розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Положення глави 32 ЦК України визначають поняття сервітута як права обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язаного з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Одночасно, як засіб відновлення свого права власнику майна надано право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно із Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У своїй постанові від 15 січня 2020 року справа №754/613/18-ц провадження № 61-1634св19 Верховний Суд вказав, що, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Вирішуючи даний спір, судом повно та всебічно досліджено наявні у справі докази і надано їм належну оцінку, встановлено дійсні обставини справи та надано їм оцінку на предмет співмірності втручання у право на житло, гарантоване статтею 8 Конвенції, враховуючи принцип верховенства права та справедливості. Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно із частиною другою статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. За змістом статті 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття). З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] , [INFO] , на момент звернення з відповідним позовом до суду не набув повної цивільної дієздатності, а тому його права та свободи підлягають захисту із застосуванням положень Закону України «Про охорону дитинства» та норм СК України. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до вимог частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України). Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя статті 12 ЦПК України). Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, На підставі викладеного, враховуючи, що [PERSON] не досягнув повноліття, а відтак не набув повної цивільної дієздатності, причини його проживання за місцем реєстрації не залежать від його волі, у зв`язку з чим необхідно дійти висновку про відсутність підстав для визнання його таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. Такі висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17 (провадження № 61-11933св18). Крім того, слід враховувати Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 листопада 2015 року, яким у задоволенні аналогічних вимог позивачу вже було відмовлено з тих самих підстав, та висновок Органу опіки та піклування про недоцільність визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Посилання позивача на те, що вона самостійно утримує спірне житло, оскільки сплачує комунальні послуги також не є самостійною підставою для визнання неповнолітньої особи такою, що втратила право користування житлом. Крім того, з долучених до матеріалів справи квитанцій не підтверджується факт утримання [PERSON] житла, оскільки особа, що є платником за даними комунальними послугами є відмінною від особи позивача, а саме - [PERSON] . Отже, заявлені вимоги за наведених підстав задоволенню не підлягають. Відповідно до статті 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір поверненню не підлягає, у зв`язку із відсутністю підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed