Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-20 00:00:00

У жовтні 2021 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», в якому просив: стягнути з відповідача на користь позивача: суму страхового відшкодування в розмірі 1 187 932,70 грн.; пеню у розмірі 95 866,17 грн.; 3 % річних у розмірі 78 794,11 грн.; інфляційні збитки у розмірі 102 162,15 грн.; моральну шкоду у розмірі 72 000,00 грн. та судові витрати. Позовні вимоги мотивує тим, що 10 липня 2019 року між [PERSON] та ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» було укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів AM № 143091 строком дії до 10.07.2020 року за яким був застрахований належний на праві власності Страхувальнику автомобіль «Land Rover» д.р.н. [NUMBER] . 24 лютого 2020 року о 15.30 год. в м. Миколаєві на перехресті пр. Центрального - вул. Московська сталася ДТП, внаслідок якої було пошкоджено (фізично знищено) застрахований автомобіль «Land Rover» д.р.н [NUMBER] . Позивач своєчасно у встановленому порядку повідомив страхову компанію про страхову подію. Позивачу було відмовлено у виплаті страхового відшкодування, у зв`язку з чим, останній звернувся до суду із відповідним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 жовтня 2021 року матеріали позову передані на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 13 грудня 2021 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив із викладенням заперечень проти неї, клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу та заява про застосування строків позовної давності щодо пені. 21 грудня 2021 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив. 31 січня 2022 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи. Позивач та представник в судове засідання не з`явилися, на адресу суду надійшло клопотання, в якому просили розглядати без їх участі, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, поважність причин неявки не повідомляв. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Щодо вимоги про стягнення суми страхового відшкодування, судом встановлено наступне. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 10 липня 2019 року між [PERSON] та ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» було укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів AM № 143091 строком дії до 10.07.2020 року за яким був застрахований належний на праві власності Страхувальнику автомобіль «Land Rover» д.р.н. [NUMBER] . 24.02.2020 р. о 15.30 год. в м. Миколаєві на перехресті пр. Центрального - вул. Московська сталася ДТП, внаслідок якої було пошкоджено (фізично знищено) застрахований автомобіль «Land Rover» д.р.н [NUMBER] . У вказаному ДТП було завдано шкоди життю і здоров`ю кільком особам, в тому числі і водієві [PERSON] , якому на місці ДТП бригадою швидкої медичної допомоги надавалася невідкладна медична допомога, під час якої йому були внутрішньовенно введені препарати «анальгін» 50 % - 2.0, «кейвер» - 2.0, «сибазон» 0,5 % - 2.0 (введено 2-чи з метою купірування судом тіла). В КНП «Миколаївський обласний центр психічного здоров`я» о 18.35 год. позивач був оглянутий лікарем-наркологом [PERSON] та о 18.38 год. пройшов тест за допомогою пристрою «Драгер», що показав відсутність (0.00 проміле) алкогольного сп`яніння. Згідно Акту медичного огляду № 282 від 24.02.2020 р. ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння не виявлено. Також, під час обстеження лікарем-наркологом [PERSON] , [PERSON] о 18.40 год. був зданий біологічний матеріал (сеча) у кількості 30 мл для аналізу за допомогою тест-смужки Multi-Drug-6, який показав наявність бензодіазепіну. Таким чином, Страхувальник [PERSON] 24.02.2020 р. о 15.47 год. отримав в ході невідкладної медичної допомоги на місці ДТП внутрішньовенно 4 мл (20 мг діазепаму) препарату «сибазон» 0,5 %, який містить у своєму складі 1,4-бензодіазепін, і звісно токсикологічне дослідження біологічного матеріалу (сечі) відібраного о 18.40 год. (через 3 години) виявило наявність 1,4-бензодіазепіну в організмі Страхувальника, зважаючи що діазепам належить до транквілізаторів тривалої дії, період напів виведення якого при внутрішньо венному введенні становить 32 год. При цьому, Страхувальником було повідомлено лікаря-нарколога, що при наданні невідкладної медичної допомоги йому вводилися знеболюючі речовини, що і було зазначено в п. 16 Акту медичного огляду № 282 від 24.02.2020 р. 25.02.2020 р. відповідно до умов Договору страхування, Страхувальник звернувся до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» із Заявою про настання страхового випадку. Страховиком за вказаним випадком була заведена страхова справа за № 225790. При цьому, Страхувальник надав ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» всі належні документи та повідомив про всі обставини страхового випадку, в тому числі і про обставини потрапляння та виявлення в його організмі психотропної речовини 1,4-бензодіазепіну. Проте, Страховик, листом № 4824-31 від 11.09.2020 року повідомив Страхувальника про своє рішення відмовити у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з тим, що 24.02.2020 року [PERSON] , під час керування застрахованим транспортним засобом «Land Rover Range Rover» д.р.н. [NUMBER] , перебував під дією наркотичних речовин (п. 4.2. розділу 4 Загальних умов Договору страхування). Також позивач зазначає, що не притягувався до будь-якої відповідальності за керування транспортним засобом в стані алкогольного чи іншого сп`яніння чи під дією лікарських препаратів. Згідно Звіту № 250-21 від 18.09.2021 р. про незалежну, оцінку майна з визначення вартості матеріального збитку, заподіяного в результаті ДТП власникові автомобіля Land Rover Range Rover, реєстраційний номер [NUMBER] , вартість відновлювального ремонту автомобіля становить 2 017 526,89 грн., що перевищує ринкову вартість автомобіля, яка становить 1 439 060,00 грн. Відповідно до Зобов`язуючої пропозиції платформи AUTOonline компанії Audatex яка була використана страховиком для визначення вартості пошкодженого транспортного засобу, ринкова вартість автомобіля в пошкодженому стані (залишків) становить 365 800,00 грн. Згідно п. 2.1.19 Договору страхування, повною загибеллю автомобіля (конструкційною або фактичною) вважається випадки, коли вартість відновлювального ремонту автомобіля складає 70 % і більше ринкової вартості такого автомобіля, визначеної на момент настання страхового випадку. Згідно п. 10.5.7 Договору страхування, розмір страхового відшкодування при повній загибелі застрахованого автомобіля розраховується як різниця страхової суми та ринкової вартості залишків пошкодженого ТЗ, яка визначається на вибір Страховика згідно з порталом «АвтоОнлайн» або або звітом про оцінку ТЗ/актом оцінки ТЗ/висновком експертного дослідження. При цьому залишки пошкодженого ТЗ Ш залишаються у Страхувальника/Вигодонабувача. Отже, зважаючи на положення Договору страхування та те, що застрахований автомобіль «Land Rover» д.р.н. [NUMBER] внаслідок ДТП був фізично знищений (вартість його відновлювального ремонту перевищує 70 % його ринкової вартості без пошкоджень), Страховик повинен сплатити Позивачу страхове відшкодування у розмірі 1 187 932,70 грн. (1 068 532,70 грн. + 119 400 грн. (страхова сума по ДО)). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтями 525, 526 ЦК України, встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Статтею 530 ЦК України встановлюється, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 1 ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Нормою ст. 999 ЦК України передбачено обов`язок фізичної чи юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). Відповідно до ст. 979 ЦК за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язовується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату). Відповідно до положень ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Нормами Закону України, «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон 1961-ІУ) встановлено, що: - страховим випадком є ДТП що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду заподіяну життю, здоров`ю та майну потерпілого (ст. 6 Закон 1961-ІУ); - у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити у частині стягнення страхового відшкодування, а тому підлягає стягненню з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на користь [PERSON] сума страхового відшкодування в розмірі 1 187 932,70 грн. Щодо вимог позову про відшкодування пені, 3 % річних, інфляційних збитків, судом встановлено наступне. Страхувальником були надані всі необхідні документи, що стосуються обставин страхового випадку разом із заявою від 24.09.2020 р. (вх. № 138 від 24.09.2020 р.), таким чином страховик мав виплатити страхове відшкодування до 15.10.2020 р. включно. Таким чином, позивач вважає, що відповідач неправомірно відмовився виконувати Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів AM № 143091 від 10.07.2019 року в односторонньому порядку та не сплатив страхове відшкодування, чим порушив законні права та інтереси позивача як споживача страхових послуг, а тому зобов`язаний сплатити позивачу 95 866,17 грн. пені за період з 16.10.2020 по 31.12.2022 року, 102 162,15 грн. інфляційних збитків за період з листопада 2020 по серпень 2021 року, а також 3 % річних у сумі 78 794,11 грн за період з 16.10.2020 по 31.12.2022. Підпунктом 3 частини 1 статті 20 ЗУ «Про страхування» передбачено, що страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом. Пунктом 9.5.5 Договору страхування передбачено, що страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасну сплату страхового відшкодування шляхом сплати Страхувальнику пені у розмірі 0,01 % суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла за період прострочення. Згідно п. 10.2. Договору страхування, Страховик здійснює виплату страхового відшкодування протягом 14 (чотирнадцяти) робочих днів від дати отримання останнього документу, необхідного для з`ясування обставин страхового випадку та/або розміру збитку. За ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати л від боржника виконання його обов`язку. За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається і має бути виконане у грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Перевіривши розрахунки, надані позивачем, суд встановив, що у розрахунку пені позивачем наведено, що пеня була розрахована із суми 1 187 932,70 грн., за період з 16.10.2020 по 31.12.2022 за 807 днів. Такий період значно перевищує останні 12 місяців перед зверненням кредитора до суду. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦКУ). Щодо сплати 3°/о річних, судом встановлено, що аналогічно розрахунку періоду пені, позивачем допущена помилка у визначенні періоду з 16.10.2020 по 31.12.2022 за 807 днів обрахування 3% річних. Щодо сплати інфляційних втрат, судом також встановлено, що позивачем допущена помилка у визначенні періоду обрахування. За увесь час розгляду справи та у відповіді на відзив позивачем не було надано нових розрахунків. При цьому, відповідно до ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тому суд вважає, що позивачем не доведені суми штрафних санкцій за увесь період, що зазначений в розрахунках, а тому вимоги в частині стягнення пені у розмірі 95 866,17 грн.; 3 % річних у розмірі 78 794,11 грн.; інфляційних збитків у розмірі 102 162,15 грн. не підлягають задоволенню. Щодо вимоги позову про відшкодування моральної шкоди, судом встановлено наступне. Як вбачається з позовної заяви, вказаними неправомірними діями відповідача позивачу було завдано також і моральної шкоди. Йому прийшлося витрачати свій час та гроші для збирання додаткових доказів та документів для страховика, замовлення авто-товарознавчого дослідження, спілкування з недоброзичливими співробітниками компанії та іншими організаціями і установами. Інформацію про виплату страхового відшкодування постійно замовчували або обмежувалися відмовками. Це продовжувалося декілька місяців, впродовж яких позивачу прийшлося постійно нервувати та знаходитися в стані невпевненості. Це відобразилося і на його сімейному житті, адже протягом всього цього часу позивач не міг користуватися своїм автомобілем для власних потреб, оскільки в нього не було коштів на ремонт автомобіля, що порушило його звичний образ життя та робочі плани. До того ж, внаслідок цього порушилися його звичні життєві зв`язки та відносини з рідними та друзями, в той час як його автомобіль знаходився в пошкодженому стані і не міг бути відремонтований через брак коштів в сім`ї позивача. Крім того, надана послуга по страхуванню автомобіля позивача виявилася недоброякісною, так як позивач розраховував на дотримання відповідачем умов договору страхування і отримання страхового відшкодування в разі пошкодження автомобіля, адже позивач виконав всі обов`язки покладені договором страхування на нього і в тому числі вчасно і в повному обсязі сплачував страхові платежі. Відповідач не бажає добровільно виконувати свій договір страхування, а тому позивач вимушений був витрачати свій вільний та робочий час для усунення наслідків ДТП, з`ясування розміру завданої матеріальної шкоди, пошуку правової допомоги. Позивач вважає, що розмір моральної шкоди завданий йому становить 12 мінімальних розмірів заробітної плати (6 000,00 грн.), виходячи з тривалості періоду з жовтня 2020 р. коли відповідач мав виплатити страхове відшкодування по жовтень 2021 р. коли позивач звернувся до суду, що становить 72 000,00 грн., що на думку позивача є справедливою сумою для компенсації його моральних страждань від протиправної поведінки відповідача. Відшкодування моральної шкоди може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81 ЦПК України. Виходячи з вищевикладеного, враховуючи вимоги розумності, вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню частково - в розмірі 24 000,00 грн. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту ч. 4 ст. 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Наданий представником позивача детальний опис робіт (наданих послуг), визначає, що до суми гонорару входить: - «гонорар успіху» у сумі 230 513.27 грн., -надання консультацій - 4 000,00 грн., -вивчення документів - 12 000,00 грн.; -підготовка позовної заяви- 16 000,00 грн., -підготовка відповіді на відзив - 8 000,00 грн. -участь у судових засіданнях - 12 000,00 грн. Відповідач вважає, що такі суми є неприпустимо завищені та такі, що не відповідають реальним цінам на ринку юридичних послуг. Верховний суд висловив свою позицію стосовно підтвердження витрат на правову допомогу у своєму рішенні від 27.07.2021 по справі №671/1957/20 та зазначив, що відсутність актів виконаних робіт, актів приймання-передачі наданих послуг у матеріалах справи, унеможливлює визначення розміру витрат на правничу допомогу судом з метою розподілу. При цьому слід ураховувати, що наведений в договорі про надання правничої допомоги перелік послуг і квитанція до прибуткового касового ордеру не є доказом щодо обсягу фактично наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою N 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", пункти 79 і 112 та ін). Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. До матеріалів позовної заяви не надані акти виконаних робіт та платіжні документи, які мають враховуватися, як належні та допустимі докази підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, відсутність таких документів ставить під сумнів, чи є розмір 295 237,17 грн. обґрунтованим і пропорційним до предмета спору. Оскільки позивачем не надано докази, які підтверджують понесення витрат на правничу допомогу, на підставі ст. 141 ЦПК України (із урахуванням правового висновку, викладеного у постанові від 01 грудня 2021 року справа № 641/7612/16-ц (провадження № 61-15529св21)) не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 295 237,17 грн. Відповідно ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» позивач під час подання позову був звільнений від сплати судового збору. Тому, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 11 879,32 грн. за позовну вимогу майнового характеру.

Outcome: partial