Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-31 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Державного навчального закладу «Сумський хіміко-технологічний центр професійно-технічної освіти», у якому просить визнати протиправним та скасувати наказ Державного навчального закладу «Сумський хіміко-технологічний центр професійно-технічної освіти» від 04 січня 2022 року №1 к/тр «Про відсторонення від роботи [PERSON] »; зобов`язати Державний навчальний заклад «Сумський хіміко-технологічний центр професійно-технічної освіти» нарахувати та виплатити їй середній заробіток за весь час незаконного відсторонення від роботи на підставі наказу від 04 січня 2022 року №1 к/тр «Про відсторонення від роботи [PERSON] » з часу відсторонення з 01 січня 2022\~року до часу фактичного виконання судового рішення, обрахованої відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року. Позовна заява мотивована тим, що з вона працює на посаді чергового по гуртожитку Державного навчального закладу «Сумський хіміко-технологічний центр професійно-технічної освіти». В період з 08 листопада 2021 року по 31 грудня 2021 року вона перебувала у відпустці без збереження заробітної плати відповідно до ст. 26 Закону України «Про відпустки». Наказом відповідача від 04 січня 2022 року № 1 к/тр «Про відсторонення від роботи [PERSON] » її було відсторонено від роботи з 01 січня 2022 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Вважає наказ про її відсторонення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки чинним трудовим законодавством не передбачена така підстава відсторонення працівника від роботи, як відсутність щеплення від COVID-19, та, крім того, відсутнє подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби щодо усунення її від роботи, згідно із ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Крім того, порушено її конституційне право на працю. У зв`язку з відстороненням їй, відповідно, не виплачується заробітна плата, що в свою чергу унеможливило забезпечення своїх базових потреб існування. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 28 січня 2022 року позовну заяву залишено без руху. 03 червня 2022 року позивач усунула недоліки позовної заяви. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 10 червня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача Державного навчального закладу «Сумський хіміко-технологічний центр професійно-технічної освіти» Похилько Г.В. заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила відмовити в позові. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що у листі Департаменту освіти і науки Сумської обласної державної адміністрації від 06 жовтня 2021 року № 349/01-17 звернуто увагу директорів закладів професійної (професійно-технічної) освіти про необхідність вакцинації не менше як 80 відсотків співробітників закладів освіти з урахуванням визначених зазначеною постановою документів та встановлено, що інформацію про хід вакцинації співробітників закладів освіти надавати щодня до 09-години 00 хв. у гугл-формі за посиланням (а.с. 35-36). Наказом Державного навчального закладу «Сумський хіміко-технологічний центр професійно-технічної освіти» №\~359-ОД від 26 жовтня 2021 року внесено зміни до наказу від 23 жовтня 2021 року №\~352-ОД «Про профілактичні щеплення», а саме викладено пункти 2 наказу в такій редакції: працівники закладу освіти, які не щепляться проти COVID-19 до 07 листопада 2021 року, відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», будуть відсторонені від роботи без збереження заробітної плати з 08\~листопада 2021 року (стаття 46 Кодексу законів про працю України). Строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили (а.с. 37). З вказаним наказом ознайомлено позивача під підпис (а.с. 37, на звороті). Наказом Державного навчального закладу «Сумський хіміко-технологічний центр професійно-технічної освіти» від 05 листопада 2021 року №\~43 к/тр чергового по гуртожитку [PERSON] відсторонено від роботи з 08\~листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати (а.с. 38). На підставі наказу Державного навчального закладу «Сумський хіміко-технологічний центр професійно-технічної освіти» від 01 грудня 2021 року №\~23 к-в/р черговому по гуртожитку [PERSON] надано відпустку без збереження заробітної плати за згодою сторін на період карантину на 31 календарний день з 01 по 31 грудня 2021 року (а.с. 39). Наказом Державного навчального закладу «Сумський хіміко-технологічний центр професійно-технічної освіти» від 04 січня 2022 року №\~1 к/тр чергового по гуртожитку [PERSON] відсторонено від роботи з 01 січня 2022 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати (а.с. 9). При ознайомленні з вказаним наказом позивачка [PERSON] вчинила напис про незгоду з таким наказом (а.с. 9). Згідно з довідкою Державного навчального закладу «Сумський хіміко-технологічний центр професійно-технічної освіти» від 25 липня 2022 року № 204 середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 312 грн 52 коп. (а.с. 34). Крім того, на підставі наказу Державного навчального закладу «Сумський хіміко-технологічний центр професійно-технічної освіти» від 04 березня 2022 року визнано таким, що втратив чинність наказ про відсторонення від роботи [PERSON] від 04 січня 2022 року № 1 к/тр з дня набрання чинності Наказу МОЗ від 25 лютого 2022 року № 380, а саме з 01 березня 2022 року; поновлено [PERSON] , чергову гуртожитку Державного навчального закладу «Сумський хіміко-технологічний центр професійно-технічної освіти», відповідно до Наказу МОЗ від 25 лютого 2022 року № 380 з 04 березня 2022 року (а.с. 40). Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Частиною першою статті 46 КЗпП України установлено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: - появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; - відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; - в інших випадках, передбачених законодавством. Отже, цей перелік не є вичерпним та за змістом вищеназваної статті КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені законодавством, тобто певним нормативним документом (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц). Тлумачення поняття «законодавство» було здійснено Конституційним Судом України у рішенні від 09 липня 1998 року № 12-рп/09 (справа про тлумачення терміну «законодавство»), відповідно до якого термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 КЗпП України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. Законодавством,\~яке підлягає\~застосуванню до\~правовідносин,\~які є\~предметом розгляду\~у цій\~справі,\~відноситься Закон\~України «Про\~захист населення\~від інфекційний\~хвороб», Закон України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», Постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в редакції від 26 жовтня 2021 року, що діяла на час спірних правовідносин),\~Постанова Кабінету Міністрів України від 20\~жовтня\~2021 року № 1096 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9\~грудня 2020 року № 1236», накази Міністерства охорони здоров`я від 5 лютого 2020 року за № 521 та від 04 жовтня 2021 року № 2153. Відповідно до частин першої другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційний хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я є Міністерство охорони здоров`я України (надалі МОЗ) (Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24\~січня 2020 року № 90). COVID-19 було віднесено до особливо небезпечних інфекційних хвороб наказом МОЗ від 05\~лютого 2020 року за № 521, яким розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, було доповнено пунктом 39 такого змісту: «39. COVID-19». Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в редакції від 26 жовтня 2021 року, що діяла на час спірних правовідносин) з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2021 року установлено на території України карантин, який був встановлений постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211, від 20\~травня 2020 року № 392 та від 22 липня 2020 р. № 641. Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, в тому числі закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236» та доповнено\~її пунктом 41-6, відповідно до якого «керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 року № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я». Відповідно до статті 10 Закону України «Основи законодавства про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Вказані нормативні акти неконституційними, нечинними чи незаконними на час вирішення спору в передбаченому законом порядку не визнавалися, а в даному спорі загальний місцевий суд не може вирішувати питання неконституційності законів України та протиправності рішень Кабінету Міністрів України і наказу Міністерства охорони здоров`я України, що стали підставою для відсторонення позивача від роботи. Судом встановлено, що\~ [PERSON] працює в Державному навчальному закладі «Сумський хіміко-технологічний центр професійно-технічної освіти» на посаді чергового гуртожитку \~та входить до кола працівників, визначених вказаними актами, які підлягають щепленню. Директором Державному навчальному закладі «Сумський хіміко-технологічний центр професійно-технічної освіти» було повідомлено [PERSON] про необхідність щеплення проти COVID-19 та надання відповідних документів про проходження цієї процедури, а також роз`яснено наслідки відсутності щеплення у вигляді відсторонення від роботи без збереження заробітної плати. Як видно зі змісту позовної заяви та наданих суду доказів, у\~ [PERSON] \~щеплення відсутнє, від його проведення вона відмовилась та не надала суду доказів про наявність у неї абсолютних протипоказань до проведення щеплення проти гострої респіраторної хвороби. Таким чином, відсторонення [PERSON] від роботи ґрунтується на вимогах закону, здійснено в спосіб, передбачений законом та за існування правових та фактичних підстав. Доводи позовної заяви про те, що стаття 46\~КЗпП\~України не містить такої підстави для відсторонення як відсутність щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, суд вважає необґрунтованими, тому що цією статтею\~передбачено можливість відсторонення працівників від роботи в інших випадках, передбачених законодавством. Саме такий випадок і передбачений частиною другою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», відповідно до якої працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб,\~якою є в тому числі гостра респіраторна вірусна інфекція COVID-19.\~У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Суд звертає увагу, що норми чинного законодавства України не містять норм щодо примусової вакцинації, тому діюче законодавство у разі відмови чи ухилення від обов`язкової вакцинації дозволяє відсторонювати таких працівників без виплати заробітної плати. Відсторонення працівника від роботи це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19). Суд зазначає, що обов`язковість щеплення є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції\~про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). Між тим, такі втручання\~цілком припустимі. Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві. Досліджуючи питання наявності закону ЄСПЛ в ухваленому 08 квітня 2021 року рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) у рішенні, яке суд вважає необхідним застосувати і при даних правовідносинах, наголошує наступне (п. 266): «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, «Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки» [GC], № № 28859/11 і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р., з додатковим посиланням).» ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень. В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а прийняті на його виконання Постанови Кабінету міністрів України, Накази МОЗ є лише способом реалізації законодавчого припису. Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272): «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8». У відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи: «285. … Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі відповідачу. В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом. Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань». З огляду на викладене суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини. Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд звертає увагу, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером. Держава,\~встановивши відсторонення працівників закладів шкільної освіти від виконання обов`язків, які ухиляються чи відмовляються від профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й дітей.\~Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має виправдану мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та цілком необхідним у демократичному суспільстві. З огляду на викладене, суд вважає, що обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ від 19 липня 1995 року № 133 зі змінами належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції. Суд звертає увагу на те, що відсторонення від роботи має наслідком втрату заробітної плати, однак це було прямим наслідком свідомого рішення позивача відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я. У спірних правовідносинах суд не вбачає порушення права позивача на працю, визначеного статтею 43 Конституції України, оскільки за позивачем зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений. Обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я людей. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тобто, саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні, а не право на працю. Верховний Суд\~у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду\~в постанові від 10 березня 2021 року в справі № 331/5291/19 зазначив: «згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Зважаючи на це, не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян. Індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення батьками дитини при збереженні обсягу права дитини на здобуття освіти протиставляється загальному праву (інтересу) інших батьків та їх дітей, які провели щеплення, перед направленням дитини для здобуття освіти до освітніх закладів з метою досягнення загального блага у формі права на охорону здоров`я. Отже, держава, встановивши правило про те, що без щеплень дитина не може бути допущеною до занять, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх учнів і працівників школи або дитячого садка, а й захищає таким чином саму дитину, яка не отримала профілактичні щеплення. З огляду на суспільні інтереси, тимчасове відсторонення (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку\~лікарсько-консультативної комісії) дитини від занять не призвело до порушення конституційного права дитини на освіту, яку вона може отримати в інших формах». З огляду на викладене, суд вважає, що відповідач з метою забезпечення безпеки усіх учасників освітнього процесу, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статті 46 КЗпП України правомірно прийняв рішення про тимчасове\~відсторонення від роботи позивача. Крім того, суд зауважує, що на виконання наказу Міністерства охорони здоров`я України від 25.02.2022 №\~380 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04\~жовтня 2021 року №\~2153» наказом відповідача від 04 березня 2022 року допущено позивача до роботи та визнано таким, що приступила до роботи з 01 березня 2022 року. Отже, право [PERSON] на працю тимчасово обмежено з огляду на потребу охорони громадського здоров`я і запобігання поширенню особливо небезпечної інфекційної хвороби COVID-19 та через ненадання нею роботодавцю одного із документів, який би підтверджував вакцинацію від COVID-19 або про наявність абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень. Оскільки під час розгляду справи порушень прав позивача при прийнятті оскаржуваного наказу про відсторонення від роботи не встановлено, відсутні підстави для визнання неправомірним та скасування наказу № 1 к/тр від 04 січня 2022 року Державного навчального закладу «Сумський хіміко-технологічний центр професійно-технічної освіти» «Про відсторонення від роботи [PERSON] ». Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 10 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Таким чином, у разі незаконного відсторонення працівника від роботи, він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а не частини невиплаченої заробітної плати. Оскільки судом не встановлено незаконного відсторонення [PERSON] від роботи, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу на період такого відсторонення. З огляду на викладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Оскільки в позові відмовлено, тому на підставі ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed