Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-14 00:00:00

17 червня 2020 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що між Головним управлінням внутрішніх військ МВС України та Дочірнім підприємством «Газопостачальна компанія» було укладено договір №67 на будівництво житла в порядку пайової участі від 05 грудня 2003 року. Згідно додатку №1 до вказаного договору та акту приймання-передачі від 22 грудня 2003 року №69 ДП «Газопостачальна компанія» передало, а ГУВВ МВС України прийняло квартири [ADDRESS] . Рішенням Господарського суду м. Києва від 22 квітня 2005 року у справі №34/324 (18/141), яке за наслідками апеляційного та касаційного переглядів залишено в силі, за ГУВВ МВС України визнано право власності на вказані квартири. На виконання зазначеного рішення 16 вересня 2013 року реєстраційною службою ДМУЮ Дніпропетровської області здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ГУВВ МВС України, правонаступником якого є позивач. Таким чином, позивач стверджує, що з 02 серпня 2005 року (дата набрання законної сили рішенням господарського суду) вищевказана квартира перебуває у власності держави в особі позивача, однак останній розпорядитись квартирою не зміг через зайняття її іншою особою. Тому військовий прокурор Дніпропетровського гарнізону у серпні 2015 року звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про витребування з чужого незаконного володіння зазначеної квартири, виселення з квартири без надання іншого приміщення. За наслідками розгляду справи №199/6096/15-ц судом встановлено наявність реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за ГУВВ МВС України, а на квартиру [ADDRESS] - за [PERSON] . Також рішенням суду у тій же справі встановлено, що будинок [ADDRESS] літ.А-10 складається з трьох секцій, які вводились в експлуатацію в різний час, а спірна квартира розташована на десятому поверсі в першій секції, номери квартир у будинку не дублюються, наявна лише одна квартира №25 . Технічні описи обох вказаних квартир №25 є ідентичними, а самі квартири одним і тим же об`єктом нерухомого майна. Рішенням суду апеляційної інстанції від 23 травня 2017 року за скаргою прокурора було скасовано рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2012 року у справі №403/125015/12 в частині визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] . Разом з тим, 13 травня 2017 року [PERSON] було здійснено продаж квартири [ADDRESS] на користь [PERSON] . На момент вчинення означеного правочину [PERSON] було достовірно відомо про розгляд судом апеляційної інстанції справи №403/125015/12, де оскаржувалось її право власності. Викладене, за переконанням позивача, свідчить про те, що укладений між відповідачами договір купівлі-продажу не був спрямований на реальне настання правових наслідків у вигляді переходу права власності на спірну квартиру до [PERSON] , а укладався виключно з метою уникнення можливого витребування квартири в порядку віндикації на підставі судового рішення. За таких обставин позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 13 травня 2017 року, укладений між відповідачами, а також покласти на відповідачів судові витрати по справі. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2020 року відкрито провадження у даній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження. 12 січня 2021 року на підставі розпорядження керівника апарату Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська №67 у зв`язку із відрядженням судді, в провадженні якої знаходилась дана цивільна справа, на роботу на посаду судді до іншого суду, здійснено повторний автоматизований розподіл цієї цивільної справи, яку у відповідності до ст.ст.14, 33, 34 ЦПК України розподілено та передано для розгляду судді Авраменко А.М. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2021 року вищевказану цивільну справу прийнято до свого провадження суддею Авраменко А.М., справу визначено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2021 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі з викладених у позові підстав та обставин. Прокурор, який вступив у справу на стороні позивача в порядку захисту інтересів держави, в судовому засіданні позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав його необґрунтованості, безпідставності та недоведеності. Також представником зазначеного відповідача було подано суду відзив на позов, в якому представник просила також відмовити у задоволенні позову з підстав недоведеності заявлених у позові в його обґрунтування підстав та обставин, вказала на презумпцію правомірності правочину, а також на обрання позивачем невірного способу захисту, оскільки мав подаватись віндикаційним позов, а не про визнання правочину недійсним. Крім того, послалась представник відповідача і на пропуск позивачем строку позовної давності, який має обраховуватись з дати укладення спірного правочину. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, свого представника не направила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась. Ще під час перебування справи у провадженні попереднього складу суду вказаний відповідач подала заяву про розгляд справи за її відсутності та про відмову у задоволенні позову. Крім того зазначеним відповідачем було подано суду відзив, в якому [PERSON] так само просила відмовити у задоволенні позову, мотивуючи свою правову позицію неподанням позивачем доказів, які б свідчили про недійсність правочину, наявністю сумнівів у законності набуття позивачем права власності та наявності у нього такого права взагалі, а отже реєстрація права власності за позивачем на квартиру ще не підтверджує набуття ним права на спірну квартиру. Також відповідач відзначила, що позивач звертався вже до суду із віндикаційним позовом (справа №199/6096/15-ц), у задоволенні якого було відмовлено. Вказала позивач і на те, що спірний правочин укладено між відповідачами із дотриманням всіх передбачених законом вимог щодо його змісту та форми, встановленого законом порядку і процедури, а відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем. Поставила відповідач під сумнів законність рішення Київського господарського суду від 22 квітня 2005 року у справі №34/324, яким було визнано право власності на квартиру за правопопередником позивача. Крім того, відповідач послалась на неналежність наданих стороною позивача доказів, оскільки вони не завірені належним чином, а також послалась на неналежність обраного позивачем способу захисту, відсутність доказів, що квартири №25 , право власності на які зареєстровані за сторонами, є одним об`єктом нерухомого майна. Окрім викладеного відповідач [PERSON] зазначила, що позивачем пропущено строки позовної давності, оскільки про порушення своїх прав позивач дізнався ще у 2005 році, коли не зміг заселити у недобудований будинок своїх працівників. Крім того, відповідач також подала окрему заяву про застосування строків позовної давності, в якій вказала, що трирічний строк позовної давності сплив навість з дати укладення спірного договору купівлі-продажу, однак має обраховуватись з 2005 року. Представником позивача подано суду відповідь на відзиви відповідачів, в якій сторона позивача просила суд надати критичну оцінку доводам відповідачів, оскільки відзиви не спростовують позовних вимог, не мають у своїй основі правових підстав, право власності на квартиру визнане за державою на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 2005 року, і реєстрація цього права є похідним фактом від первинного визнання державою права власності. Позиція відповідача [PERSON] суперечить підставам набуття нею права власності, оскільки право власності за [PERSON] було визнано саме рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, а якщо брати до ваги позицію [PERSON] , то [PERSON] не набувала права власності, а отже і не мала правових підстав для розпорядження спірною квартирою - її продажу. Представник позивача наголошує, що оскаржуваний договір є недійсним, оскільки відповідачам було завчасно та достовірно відомо про слухання апеляційної скарги 23 травня 2017 року, а отже вони є недобросовісними набувачами. Крім того відповідачі перебувають у родинних відносинах, 27 травня 2015 року правоохоронними органами розпочато кримінальне провадження №42015040030000033 за ст.364-1 ч.2 КК України, де обвинуваченим є [PERSON] - колишній директор ПП «ПФ «Віктор» та ПП «Віктор-13», який виконував будівельні роботи у недобудованому житловому будинку, першої обсолено секції 118 квартирного будинку за адресою [ADDRESS] ) та уклав договори «Про інвестування жилого будівництва», в тому числі квартири №25 . Потерпілою стороною є позивач, а кримінальне провадження розглядаються судом. Прокурором подано відповідь на відзиви відповідачів, в якій прокурор просив надати критичну оцінку доводам відповідачів та задовольнити позов в повному обсязі. В обґрунтування своєї правової позиції прокурор послався на те, що такі відзиви не спростовують позовних вимог, право власності держави на квартиру виникло на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 2005 року, яке прирівнюється до закону та є обов`язковим до виконання. Позиція відповідача [PERSON] суперечить підставам набуття нею права власності, оскільки право власності за [PERSON] було визнано саме рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, а якщо брати до ваги позицію [PERSON] , то [PERSON] не набувала права власності, а отже і не мала правових підстав для розпорядження спірною квартирою. Прокурор наголошує, що оскаржуваний договір є недійсним, оскільки відповідачам було достовірно відомо про слухання апеляційної скарги 23 травня 2017 року, а отже вони є недобросовісними набувачами. Крім того відповідачі перебувають у родинних відносинах. Представником відповідача [PERSON] подано суду заперечення на відповідь на відзив, в якому представник відповідача просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту - мав бути віндикацій позов. Під час же укладення спірного договору купівлі-продажу було дотримано всіх вимог законодавства щодо його змісту, форми та порядку укладення. Представником позивача подано суду письмові пояснення на заперечення сторони відповідача, в яких представник позивача просив надати критичну оцінку доводам відповідачів та задовольнити позов в повному обсязі, повторно виклав обґрунтування позову, послався на обставини та результат розгляду справи №199/3997/16-ц, яка, за переконанням сторони позивача, є дотичною до обставин даної справи, а також повторно виклав зміст відповіді на відзив. Відповідачем [PERSON] також були подані суду письмові пояснення, яких вона просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з тих підстав, що позивач вже завертався до суду із віндикаційним позовом щодо того ж спірного нерухомого майна (справа №199/6096/15-ц), у задоволенні якого було відмовлено, відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири, а позивачем не подано належних доказів недійсності оспорюваного ним правочину. Послалася відповідач і на неналежність обраного позивачем способу захисту, а також вказала на пропуск позивачем строку позовної давності на звернення до суду із даним позовом. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за наведеної явки учасників розгляду справи. Вислухавши представників сторін та прокурора, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені на ступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Господарського суду м. Києва від 22 квітня 2005 року у справі №34/324-18/18 було задоволено позов та визнано за Головним управлінням внутрішніх військ Міністерства Внутрішніх Справ України право власності на квартири [ADDRESS] . Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 серпня 2005 року вказане рішення залишено без змін. Постановою Вищого господарського суду України за наслідками касаційного перегляду вказані вище постанова суду господарського апеляційної інстанції та рішення господарського суду першої інстанції залишено без змін. Викладені обставини підтверджуються копією постанови суд касаційної інстанції. 16 вересня 2013 року на підставі вищевказаних судових рішень відбулась державна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] за Головним управлінням внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України (ЄДРПОУ 08803498), правонаступником якого є позивач. Викладені обставини підтверджуються інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також визнано сторонами. Разом з тим, 23 жовтня 2012 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська за наслідками розгляду по суті цивільної справи №403/12515/12 ухвалено рішення, яким зустрічні позовні вимоги задоволено та визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . А державна реєстрація права власності за відповідачем [PERSON] на вказану квартиру відбулась також 16 вересня 2013 року. Наведені фактичні обставини підтверджуються копією рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23травня 2017 року у справі №403/12515/12, а також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Також судом встановлено, що у серпні 2015 року військовий прокурор Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної гвардії України звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , яка діє в своїх інтересах і інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , треті особи - [PERSON] , [PERSON] , які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] і [PERSON] , [PERSON] , Дніпропетровське міське управління юстиції, Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Січеслав», Приватне підприємство «Приватна фірма «Віктор-13» та Орган опіки і піклування - Виконавчий комітет Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення без надання іншого жилого приміщення та визнання права на вселення. У вказаному позові прокурор просив, окрім іншого, витребувати з чужого незаконного володіння квартиру [ADDRESS] та передати її державі в особі Міністерства внутрішніх справ України та Головному управлінню Національної гвардії України. За вказаним позовом відкрито провадження у цивільній справі №199/6096/15-ц. Викладені обставин підтверджуються відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, які суд використовує у відповідності до ст.ст.2-6 Закону України «Про доступ до судових рішень», ст.81 ч.7 ЦПК України. 16 грудня 2015 року за наслідками розгляду вищевказаного позову у цивільній справі №199/6096/15-ц Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено рішення по суті спору, у якому на підставі досліджених доказів судом зроблено висновок, що квартира [ADDRESS] , право власності на яку за Головним управлінням внутрішніх військ МВС України було визнане рішенням Господарського суду м. Києва, та квартира [ADDRESS] , право власності на яку за [PERSON] було визнане рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська (чинне і набрало законної сили на момент розгляду справи №199/6096/15-ц), є одним і тим самим об`єктом нерухомості. Однак, у задоволенні позову судом було відмовлено, що мотивовано тим, що правова підстава набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру не оспорена і залишається чинною, що унеможливлює задоволення віндикаційного позову. Вказане рішення суду від 16 грудня 2015 року залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2017 року. Наведені обставини підтверджуються копіями вказаних судових рішень. 24 грудня 2015 року військовим прокурором Дніпропетровського гарнізону була подана апеляційна скарга на вищевказане рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2012 року по справі №403/12515/12, за якою було відкрито апеляційне провадження та призначено справу до апеляційного розгляду на 23 травня 2017 року ухвалами апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2017 року. Дані обставини підтверджуються відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, які суд використовує у відповідності до ст.ст.2-6 Закону України «Про доступ до судових рішень», ст.81 ч.7 ЦПК України. 13 травня 2017 року між відповідачем [PERSON] , як продавцем, та відповідачем [PERSON] , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. за реєстровим №897. На підставі вказаного договору в той же день за відповідачем [PERSON] було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] . Викладені обставини підтверджуються інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 23 травня 2017 року апеляційним судом Дніпропетровської області ухвалено рішення у справі №403/12515/12, яким апеляційну скаргу військового прокурора Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України задоволено частково, а рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2012 року по справі №403/12515/12 в частині задоволення позовних вимог скасовано, у задоволенні позовних вимоги в тому числі [PERSON] відмовлено. Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що норми закону, які регулювали спірні правовідносини сторін, не передбачали можливість виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення, а також пред`явлення позовних вимог о неналежного відповідача за зустрічним позовом. Копіям вказаного рішення суду апеляційної інстанції наявна в матеріалах справи. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ЦК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Згідно ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. За змістом ст.ст.665-657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Нормою ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації прав, окрім іншого, підлягає право власності. Положеннями ст.334 ч.4 ЦК України передбачено, що на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст.658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Нормою ст.387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. За змістом ст.ст.202, 204, 626 ЦК України правочин, різновидом якого є договір, є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.ст.202, 203, 215, 626 ЦК України підставою визнання недійсності правочину (договору) є недодержання в момент вчинення правочину (договору) стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК, а саме: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Нормою ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним, є відновлення становища, яке існувало до порушення. За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 82 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимоги, ґрунтуючи свою правову позицію та результат розгляду справи на наступному. Так, у приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду. Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Тлумачення ст.ст.16, 203, 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. У справі за позовом про визнання недійсним договору належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, якщо позов подається заінтересованою особою (не стороною договору), або інша сторона договору, якщо позов подається однією із його сторін, а не нотаріус чи нотаріальна контора. Частина 1 ст.203 ЦК України в контексті ч.1 ст.215 ЦК України визначає в якості однієї з підстав для визнання судом недійсним оспорюваного договору, як різновиду правочину, невідповідність його змісту нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в ст.4 ЦК України. Втім, більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах. Підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину. Недійсним можна визнати лише договір як правочин, і така вимога може бути заявлена як однією зі сторін, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Договір як документ, а також дублікат чи копії такого документу не можуть бути визнані недійсними. Аналогічні наведеним вище правові висновки містяться постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі №161/3245/15-ц, від 10 квітня 2019 року по справі №463/5896/14-ц, постановах Верховного Суду від 05 вересня 2019 року по справі №638/2304/17, від 27 січня 2020 року по справі №761/26815/17, від 24 квітня 2020 року по справі №522/25151/14-ц, від 11 червня 2020 року по справі №281/129/17, від 30 липня 2020 року по справі №670/23/18, від 30 вересня 2020 року по справі №559/1605/18, від 27 січня 2021 року по справі №463/1540/14-ц, від 17 червня 2021 року по справі №761/12692/17, від 08 вересня 2021 року по справі №711/3426/19, від 08 вересня 2021 року по справі №405/6037/16-ц, від 22 вересня 2021 року по справі №301/123/15-ц. Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Зокрема ст.387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння, подавши до суду віндикаційний позов - позов неволодіючого майном власника до його фактичного набувача про витребування шляхом вилучення в натурі індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння. Виходячи з цього, право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна, що, в свою чергу, зумовлює виникнення в позивача обов`язку довести суду своє право власності на спірне майно, а в суду - встановити дійсного власника такого майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. Закон не вимагає встановлення судом таких обставин в іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами ст.387 ЦК України. Крім того, відповідно до закріпленого тією ж нормою ст.387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно саме від добросовісного набувача залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів стст.ст.387, 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог ст.ст.387, 388 ЦК може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Викладені правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями Верховного Суду України, наведеними в постановах від 16 вересня 2015 року у справі №6-1203цс15, від 23 грудня 2015 року у справі №6-327цс15, від 17 лютого 2016 року у справі №6-2407цс15, із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 04 липня 2018 року по справі №653/1096/16-ц, від 14 листопада 2018 року по справі №183/1617/16, від 21 серпня 2019 року по справі №911/3681/17, від 11 лютого 2020 року по справі №922/614/19, правовими висновками Верховного Суду про застосування норм права, викладеними в постановах від 21 березня 2018 року у справі №441/1557/16-ц, від 05 грудня 2018 року у справі №522/2202/15-ц, від 19 грудня 2018 року у справі №2-557/11, а також із положеннями п.19, 21 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року. Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч.1 ст.216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст.ст.215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суд України від 31 жовтня 2012 року по справі №6-53цс12, від якого Верховний Суд не відступав. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року по справі №504/2864/13-ц суд касаційної інстанції дійшов наступних правових висновків. Приписи частини першої статті 216 ЦК України не застосовуються як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не можуть задовольнятися позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину (див. висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 29 березня 2017 року у справі №6-3104цс16). Права особи, яка вважає себе власником майна, не захищаються шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням статей 215 і 216 ЦК України. Такий захист можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача (див. висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 31 жовтня 2012 року у справі №6-53цс12). Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Суд касаційної інстанції у своїх правових позиціях неодноразово звертав увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту). Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц. Стосовно обставин спірних правовідносин сторін, то позивач просить суд визнати недійсним укладений між відповідачами договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений 13 травня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. за реєстровим №897, за яким відповідачем [PERSON] продано відповідачу [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Вказану квартиру, право власності на яку наразі зареєстровано за відповідачем [PERSON] , позивач, спираючись на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2015 року по цивільній справі №199/6096/15-ц, вважає тотожною із зареєстрованою раніше за позивачем на праві власності квартирою [ADDRESS] . А з огляду на скасування судом апеляційної інстанції своїм рішенням від 23 травня 2017 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2012 року та відмову у визнанні за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] , позивач вважає себе єдиним законним власником означеної квартири, яка наразі перебуває у титульному та фактичному володінні іншої особи. Тобто обставини правовідносин сторін у даній цивільній справі та мотивування позову фактично зводяться до того, що позивач, як неволодіючий власник спірного нерухомого майна (квартири), намагається за допомогою даного рецисорного позову відновити своє володіння спірною квартирою, однак пред`являє позовні вимоги не про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння (віндикація), а про визнання недійсним договору купівлі-продажу, тобто із застосуванням правового механізму, установленого ст.ст.215, 216 ЦК України, а не ст.388 ЦК України. Останнє, безумовно свідчить про обрання позивачем неефективного та неналежного способу захисту, який сам по собі не призведене до бажаного позивачем результату (введення його у фактичне та титульне володіння спірним нерухомим майном), зумовить необхідність додаткового звернення до суду з іншим позовом та пред`явлення нових позовних вимог. Наведена підстава є самодостатньою для відмови у задоволенні даного позову. Відмовляючи у задоволенні позову, суд також керувався і тим, що позивачем в якості підстави для недійсні спірного правочину зазначається скасування судом апеляційної інстанції рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2012 року із подальшою відмовою у визнанні за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] , тобто про втрату правової підстави, за якої було зареєстровано право власності на спірну квартиру за [PERSON] , а вже потім останньою відчужено цю квартиру відповідачу [PERSON] . Однак, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24 квітня 2020 року по справі №522/25151/14-ц, підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину, а на момент вчинення оспорюваного позивачем договору купівлі-продажу вищевказане рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська було чинним. Окрім того, оспорюваний позивачем договір-купівлі продажу не є тим первинним правочином, на підставі якого квартира вибула саме з володіння позивача поза його волею, що з огляду на наведені вище правові висновки судів касаційної інстанції свідчить про відсутність потреби в оспорюванні такого правочину при застосуванні такого правового механізму захисту прав власника як віндикація. Вирішуючи питання про можливість застосування строків позовної даності за заявами відповідачів, суд виходить з наступного. Так, застосування позовної давність можливе лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. При цьому, розгляд заяви про застосування позовної давності та відмова у позові з підстав пропуску строків позовної давності, у випадку обґрунтованості вказаної заяви та відсутності підстав для поновлення цього строку, є обов`язком, а не правом суду. Схожий за змістом висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року по справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року по справі №367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року по справі №183/1617/16, від 28 листопада 2018 року по справі №504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року по справах №522/2202/15-ц, №522/2201/15-ц та №522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року по справі №2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року по справі №522/1029/18, від 16 червня 2020 року по справі №372/266/15-ц, від 23 червня 2020 року по справі №536/1841/15-ц, від 07 липня 2020 по справі №712/8916/17, а також у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року по справі №509/3589/16-ц, від 28 жовтня 2020 року по справі №686/7483/15-ц, від 11 листопада 2020 року по справі №359/3162/16-ц. Таким чином, спираючись на наведений вище правовий висновок та усталену судову практику, враховуючи, що судом вирішено відмовити у задоволенні позовних вимоги з підстав обрання позивачем неналежного, неефективного способу захисту та через необґрунтованість позовних вимог, тобто у зв`язку із відсутністю підстав для задоволення позову по суті, суд приходить до висновку про неможливість задоволення заяв відповідачів та застосування строків позовної давності навіть за умови їх пропуску. Складаючи повний текст даного рішення суду за наслідками розгляду по суті спору сторін, та наводячи у ньому мотивовану оцінку аргументів відповідачів, заявлених як підстави для відмови у задоволенні позову, суд у відповідності до норм ст.10 ч.4 ЦПК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» враховує практику Європейського суду з прав людини як джерело права, відповідно до якої Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово посилався на те, що згідно ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. (див. Ruiz Torija v. Spain, рішення від 9 грудня 1994 року, Серії А №303-А, с.12, §29; Hirvisaari v. Finland, рішення від 27 вересня 2001 року, заява №49684/99, §30; Van de Hurk v. the Netherlands (Ван де Гурк проти Нідерландів), §61; Garcia Ruiz v. Spain (Гарсіа Руїз проти Іспанії), §26; Jahnke and Lenoble v. France (Янке і Ленболь проти Франції) (dec.); Perez v. France (Перез проти Франції), §81; Салов проти України, рішення від 06 вересня 2005 року, заява №65518/01, п.89) Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: dismissed