Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-26 00:00:00

10.09.2021 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання незаконним та скасування рішення, у якому просить визнати незаконним та скасувати рішення Комітету первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», оформлене протоколом №90 від 11.08.2021 року, про звернення до наглядової ради Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» з вимогою про розірвання трудового договору (контракту) з членом Правління АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] за порушення ним трудового законодавства, а також покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 11.08.2021 року на засіданні Комітету Первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «Приватбанк» було прийнято рішення про направлення Наглядовій Раді АТ КБ «Приватбанк» письмової вимоги про розірвання трудового договору з членом правління банку - позивачем у справі, оформлене протоколом засідання Профспілки №90 від 11.08.2021 року. Оскаржуване рішення прийняте з підстав начебто порушення позивачем трудового законодавства під час видачі наказу №Э30.0.0/1-7143539 від 06.08.2021 року «Про забезпечення належних умов праці Напрямку стягнення проблемної заборгованості». За наслідками прийняття оскаржуваного рішення 12.08.2021 року на адресу Наглядової Ради Банку та копію для відома позивачу, відповідачем було направлено вимогу про розірвання трудового договору з позивачем із посиланням на положення ст.ст. 45, 247 КЗпП України та ст. 33 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Позивач вважає оскаржуване рішення незаконним та не обґрунтованим. Посилаючись на положення ст.ст. 10, 19 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», ст. 10 КЗпП України, ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» позивач зазначає, що відповідач під час захисту інтересів членів профспілки зобов`язаний одночасно керуватись положеннями статуту, законодавства та колективного договору, і чинне трудове законодавство передбачає певні умови застосування ст. 33 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та ст. 45 КЗпП України, які передбачають наявність взаємозв`язку між діяльністю профспілкової організації та підприємством, керівнику якого може бути пред`явлено вимоги щодо розірвання трудового договору. Згідно зі ст. 45 КЗпП України така вимога може бути заявлена профспілковим чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, який за дорученням трудового колективу підписав колективний договір, і вона може бути оскаржена до суду працівником або власником чи уповноваженим ним органом у двотижневий строк. Однак, жодних відомостей про підписання колективного договору в оскаржуваному рішенні не зазначено, при цьому позивачу достеменно відомо, що такий колективний договір між банком та відповідачем ніколи не укладався. Профспілкову організацію, яка є відповідачем у справі, було зареєстровано 19.06.2019 року, поряд із цим, окрім відповідача у банку створено та зареєстровано близько 30 профспілкових організацій, включаючи Всеукраїнську професійну спілку працівників АТ КБ «Приватбанк» та 16 організацій такої Всеукраїнської профспілки, а також 13 первинних профспілок. Позивач вважає, що оскаржуване рішення порушує не лише його права та законні інтереси, а й зачіпає колективні інтереси працівників банку, тому позиція профспілкової організації з даного питання повинна бути злагодженою. Натомість відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, допускає явне зловживання своїми профспілковими правами намагаючись вирішувати колективні інтереси працівників банку без погодження з іншими організаціями профспілок, що діють у банку. Позивач вказує, що враховуючи відсутність колективного договору, укладеного між банком та відповідачем, та у зв`язку із функціонуванням у банку інших профспілкових організацій, оскаржуване рішення було прийняте всупереч вимогам закону, з перевищенням повноважень, а тому є незаконним та підлягає скасуванню. Відповідно до п.п. 163, 169 статуту банку, затвердженого постановою КМУ №594 від 05.06.2019 року «Деякі питання діяльності АТ КБ «Приватбанк»», виключно голова правлення банку представляє банк у взаємовідносинах з третіми особами, діє від імені банку без довіреності та видає від імені банку довіреності на представництво. Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з 10.06.2021 року головою правління банку, а отже єдиним керівником банку в розумінні ст. 43 КЗпП України та ст. 33 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», є [PERSON] , тому, на думку позивача, останній не є керівником банку в розумінні наведених положень чинного законодавства. На переконання позивача, Закон України «Про банки та банківську діяльність», статтями 2 та 42 якого передбачено розширений перелік осіб, які вважаються керівниками банків, і який застосовується до правовідносин, що виникають під час заснування, реєстрації, діяльності, реорганізації та ліквідації банків (ст. 3 Закону), не підлягає до застосування при вирішенні трудових правовідносин, тому оскаржуване рішення в супереч ст. 45 КЗпП України прийняте відносно суб`єкта, на якого не поширюється статус керівника підприємства. В якості обґрунтування оскаржуваного рішення відповідач вказує, що внаслідок підписання наказу позивач поклав на працівників та керівника напрямку «Credit Collection» головного офісу банку [PERSON] обов`язки, що не входили до переліку їх посадових обов`язків, передбачених трудовими договорами та посадовими інструкціями. На думку відповідача п.п. 2.1., 3, 7 Наказу є нічим іншим, як переведенням співробітників на іншу роботу без їх згоди, однак позивач заперечує наявність в його діях порушень трудового законодавства та наголошує на законності своєї позиції, при цьому в діях самого відповідача наявні ознаки зловживання своїми правами. Метою наказу позивача є забезпечення належними умовами праці працівників новоствореного підрозділу ГО - Напрямку стягнення проблемної заборгованості ГО і цим наказом деталізуються обов`язки щодо взаємодії працівників Напрямку «Credit Collection» ГО із Новим підрозділом та його працівниками. Згідно Наказу відповідальним за його виконання вказаний начальник Напрямку «Credit Collection» ГО - [PERSON]. Відповідачем вказані у наказі обов`язки помилково тлумачяться як такі, що передбачають необхідність виконання співробітниками Напрямку «Credit Collection» ГО роботи з налаштування електронних систем банку, зокрема, підключення або відключення програмних комплексів та систем, що вимагає спеціальних знань та не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором. Позивач вказує, що таке тлумачення наказу є безпідставним, оскільки не відповідає ні буквальному змісту завдань, запроваджених наказом, ні тому як наказ повинен виконуватись згідно його мети. Фактично наказом надане завдання для працівників Напрямку «Credit Collection» ГО у межах своїх посадових обов`язків сприяти працівникам Нового підрозділу у виконанні їх функцій (надавати інформацію, у тому числі ту, що міститься у системах, до яких мають доступ працівники Напрямку «Credit Collection» ГО). Позивач зазначає, що ні [PERSON] , ні працівники Напрямку «Credit Collection» ГО не звертались до свого керівництва за роз`ясненням наказу та не отримували роз`яснень, які б давали підстави для розуміння його змісту як порушення трудового законодавства. Посилаючись на зміст п.п. 1.7., 1.10, 1.11, 2.2.8. Положення про Напрямок «Credit Collection», затвердженого рішенням Наглядової ради Банку №46/20 від 31.08.2020 року позивач вказує, що оскільки Наказ видано та підписано членом Правління Банку (з питань мережі та проблемної заборгованості), зафіксовані у Наказі завдання для працівників Напрямку «Credit Collection» є частиною їх посадових обов`язків. Позивач зазначає, що переведенням на іншу роботу вважається доручення працівникові роботи, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором, разом з тим, доручення за наказом не виходило за коло спеціальності, кваліфікації та посади співробітників. Ухвалою суду від 20.09.2021 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Ухвалою суду від 04.10.2021 року за заявою позивача внесено виправлення в мотивувальну частину ухвали суду про відкриття провадження у справі. Ухвалою суду від 05.10.2021 року задоволено клопотання представника позивача та заяву представника відповідача і постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. Ухвалою суду від 24.11.2021 року за клопотанням представника відповідача постановлено проводити підготовче засідання у справі призначене на 22.12.2021 року в режимі відео-конференції. Ухвалою суду від 22.12.2021 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Ухвалою суду від 03.02.2022 року постановлено проводити судове засідання у справі призначене на 21.03.2022 року в режимі відео-конференції. 28.09.2021 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи у справі щодо поданої позовної заяви зі змісту яких вбачається, що третя особа підтримує вимоги позовної заяви та зазначає, що колективний договір між банком та профспілкою не укладався, тому відповідач не має відповідних повноважень, що можуть випливати із такого колективного договору, в тому числі повноважень на прийняття рішення про направлення вимоги про звільнення позивача. Законодавство не встановлює порядку здійснення представництва колективних інтересів у випадку направлення вимоги про звільнення керівника підприємства. Відповідача було зареєстровано лише 19.06.2019 року, разом з тим, окрім відповідача, в банку створено та зареєстровано близько 30 профспілкових організацій з різним статусом, а тому позиція профспілкової сторони з даного питання повинна бути узгодженою, однак відповідач прийняв оскаржуване рішення без погодження з іншими організаціями профспілок. З початку свого заснування відповідачем подано 13 вимог про звільнення керівників банку, у двох випадках судом відмовлено у відкритті провадження у справі в зв`язку із тим, що член правління не може вважатись керівником в контексті ст. 45 КЗпП України. У відповідача відсутні повноваження на прийняття рішень про звільнення керівників банку, з огляду на відсутність колективного договору укладеного між відповідачем та банком. На думку третьої особи, відповідач зловживає своїми правами систематично приймаючи вимоги про розірвання трудових договорів з керівниками банку. Також третя особа вказує, що Наказ за підписом позивача не можна вважати переведенням на іншу роботу, оскільки доручення, які в ньому містяться, не виходять за межі повноважень працівників співробітників Напрямку «Credit Collection». Крім того, третя особа вважає, що у позивача відсутній статус керівника банку в розумінні ст. 45 КЗпП України та ст. 33 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», а пред`явлення вимоги про розірвання трудового договору з іншими працівниками, крім керівників підприємств, установ, організацій виключається. Зокрема, не може бути розірвано трудовий договір з цієї підстави з заступниками керівників підприємств, установ, організацій, з керівниками структурних підрозділів підприємств, у тому числі відокремлених. Позивач входить до складу колегіального виконавчого органу банку - правління, однак не очолює його та не має права відповідно до статуту банку представляти та діяти від імені банку без довіреності. 04.11.2021 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що ані Закон України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», ані КЗпП України не містять такої умови як обов`язкова наявність колективного договору для представництва профспілкою інтересів трудового колективу, що підтверджується змістом рішення Конституційного Суду України №14-рп/98 від 29.10.1998 року. Відповідач вказує на безпідставне посилання позивачем на положення ст. 45 КЗпП України у старій редакції, адже Законом України №2343-ІІІ від 05.04.2001 року вказана норма закону була змінена і у чинній редакції ст. 45 КЗпП України право профспілкового органу первинної профспілкової організації на пред`явлення вимоги про розірвання трудового договору з керівником підприємства, установи, організації не залежить від укладення відповідною профспілковою організацією колективного договору. Відповідач вважає безпідставними посилання позивача на зміст постанови ВС №266/4331/17 від 11.12.2019 року, оскільки у тій справі йшлося про вимогу профспілки, яка не брала участі у створенні представницького органу профспілок та, на відміну від інших профспілок даного підприємства, не підписала колективний договір. Відповідачу відомо, що колективний договір у банку не укладався і немає жодної норми закону чи позиції ВС, яка б зобов`язувала профспілку узгоджувати свою позицію з позицією інших профспілок за відсутності на підприємстві колективного договору. Навпаки, рівноправність усіх профспілок, що діють у банку, передбачена ч. 3 ст. 36 Конституції України, означає, що не відповідач має узгоджувати свої рішення з іншими профспілками, а ці інші профспілки мають право приймати такі ж рішення про направлення вимоги про звільнення керівника банку за порушення трудового та профспілкового законодавства, незалежно від вимоги відповідача. Позивач посилається на позицію ВС, викладену у постанові від 16.12.2020 року у справі №201/10081/19, яка спирається на застосування нечинної редакції ст. 45 КЗпП України, але Верховним Судом у справі між тими самими сторонами вже сформований новий висновок у постанові від 26.05.2021 року в справі №201/1426/20, який полягає у тому, що законодавство не містить положень, що вимога про звільнення керівника може бути заявлена лише тією профспілкою, яка була стороною колективного договору. Посилаючись на положення ст. 42 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відповідач вказує, що позивач, як член правління АТ КБ «Приватбанк» є керівником банку в розумінні вказаного закону, який є спеціальним по відношенню ГК України, на який посилається позивач. Позивач не вказує на чому ґрунтується його висновок про те, що вказана норма закону не застосовується до трудових відносин, адже коло керівників банку є розширеним, що зумовлено підвищеними вимогами до посадових осіб, які організують діяльність юридичної особи у сфері залучення коштів інших осіб. Відповідач не стверджував, що кожен пункт наказу позивача є протиправним і у вимозі про звільнення позивача чітко зазначено, що п.п. 2.1., 3 та 7 Наказу є такими, що суперечать Конституції та трудовому законодавству, адже забезпечення роботи електронних систем банку взагалі, його комплексів та програмних систем, а також надання будь-кому доступу до вказаних систем не входить до службових обов`язків [PERSON] , викладених у посадовій інструкції, а також ці обов`язки не обумовлені трудовим договором. Позивач не наводить конкретних пунктів трудових договорів чи посадових інструкцій співробітників Напрямку «Credit Collection» ГО, які б містили обов`язки передбачені п.п. 2.1., 3 та 7 Наказу, оскільки їх не існує. За твердженням відповідача покладення на співробітників Напрямку «Credit Collection» ГО обов`язків, які мають право та можуть виконувати спеціалісти-програмісти однозначно є зміною умов праці та переведенням на іншу роботу без згоди працівника, що суперечить ч. 1 ст. 33 КЗпП України. Про неможливість виконання Наказу та його очевидну протиправність керівник Напрямку «Credit Collection» ГО [PERSON] повідомляв своїх керівників неодноразово, звертався із доповідними записками та зверненням, які не були розглянуті і відповіді на них не надано. Крім того, відповідач зазначає, що наказ №Э30.0.0/1-7143539 «Про забезпечення умов праці працівників Напрямку стягнення проблемної заборгованості ГО» оскаржений [PERSON] до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (справа №201/8071/21). 16.11.2021 року до суду надійшла відповідь позивача зі змісту якої вбачається, що позивач підтримує раніше заявлені позовні вимоги в повному обсязі та додатково посилається на те, що діюче законодавство передбачає певні умови застосування ст. 45 КЗпП України, які передбачають наявність взаємозв`язку між діяльністю профспілкової організації та підприємством, керівнику якого може бути пред`явлено вимогу про звільнення і з урахуванням відсутності колективного договору між банком та відповідачем, відсутні правові підстави для розгляду оскаржуваного рішення та вимоги про розірвання трудового договору відповідно до приписів ст. 33 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Крім того, відповідач навмисно ігнорує положення ст. 12 КЗпП України щодо утворення об`єднаного представницького органу для укладання колективного договору і відповідачем не надано доказів існування об`єднаного представницького органу, тож відповідач не мав права приймати оскаржуване рішення за відсутності колективного договору та без погодження з іншими профспілками, які діють у банку. Зміст рішення Конституційного Суду України №14рп/98 від 29.10.1998 року, на який посилається відповідач, лише підтверджує те, що за відсутності колективного договору всі профспілки на підприємстві є рівними, а тому, перед прийняттям оскаржуваного рішення відповідач зобов`язаний був узгодити свої дії з іншими профспілками, які діють у банку. На теперішній час висновок Конституційного Суду України про офіційне тлумачення ст. 45 КЗпП України відсутній, а тому аргументи відповідача про те, що дійсний зміст цієї статті передбачає безумовне право профспілки на пред`явлення вимоги про розірвання трудового договору є передчасним. Відповідач не наділений повноваженнями здійснювати особисте тлумачення норм процесуального закону, тому його посилання на «хибність» п. 14 Постанови №9 Пленуму ВСУ від 06.11.1992 року є недоречним. Відповідач посилаючись на зміст постанови ВС від 26.05.2021 року у справі №201/1426/20 відповідно до якої наявність колективного договору не є обов`язковою передумовою для пред`явлення профспілкою вимоги про звільнення керівника підприємства, замовчує існування протилежного висновку ВС у справі №201/10081/19, який в корені відрізняється від висновку ВС у справі №201/1426/20, у зв`язку із чим банк вже звернувся до Верховного Суду з клопотанням про передачу даного питання на розгляд Великої Палати. Позивач не погоджується із тим, що він є керівником банку та зазначає, що входить до складу колегіального виконавчого органу банку - правління, однак не очолює його та не має права відповідно до статуту банку представляти та діяти від імені банку без довіреності. Позивач не очолює банк та не являється його керівником в розумінні ст. 45 КЗпП України й ст. 33 Закону України Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», тому оскаржуване рішення суперечить ст. 45 КЗпП України, оскільки прийняте відносно суб`єкта на якого не поширюється статус керівника підприємства. Також позивач зазначає, що Наказ за його підписом був прийнятий з метою оптимізації господарської діяльності банку, а втручання профспілкових органів в діяльність підприємства є неприпустимою, що підтверджується положеннями законодавства України та усталеною судовою практикою. 16.11.2021 року на електронну адресу суду надійшли заперечення відповідача на відзив зі змісту яких вбачається, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог і просить відмовити у задоволенні позову додатково й повторно посилаючись на те, що згідно ст. 45 КЗпП України у чинній редакції, право профспілкового органу первинної профспілкової організації на пред`явлення вимоги про розірвання трудового договору з керівником підприємства, установи, організації не залежить від укладення відповідною профспілковою організацією колективного договору. Верховний Суд змінив свою позицію у справі №201/1426/20 від 26.05.2021 року між тими самими сторонами і вже сформував новий висновок про те, що законодавство не містить положень, що вимога про звільнення керівника може бути заявлена лише тією профспілкою, яка була стороною колективного договору. Дана позиція є останньою і вона спростовує висновки ВС у справі №201/10081/19. Відповідач вказує, що позивач не спростував необхідності застосування спеціальної норми закону, яка визначає коло керівників банку, викладеної у ст. 42 Закону України «Про банки і банківську діяльність», що визначає керівниками членів правління банку. Винесення вимоги про звільнення керівника за порушення трудового законодавства не є втручанням в господарську діяльність банку з надання банківських та інших послуг, а є реалізацією права профспілки, передбаченого ст. 45 КЗпП України. 19.11.2021 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи на відзив відповідача зі змісту яких вбачається, що третя особа не погоджується з аргументами викладеними відповідачем та зазначає, що відсутність колективного договору беззаперечно свідчить про відсутність у відповідача достатніх повноважень на прийняття рішення про направлення письмової вимоги про розірвання трудового договору з позивачем. На думку третьої особи, зміст рішення Конституційного Суду України у справі №14-рп/98 від 291.0.1998 року не може бути застосований у цій справі, оскільки стосується інших правовідносин. На теперішній час відсутній єдиний правовий висновок щодо необхідності наявності колективного договору для підтвердження наявності у профспілки права на звернення із вимогою про розірвання трудового договору і враховуючи відсутність єдиної правової позиції ВС банк вважає, що посилання відповідача на висновок ВС у справі №201/1426/20 є недоречним, з огляду на існування протилежного за змістом висновку ВС, зазначеного у справах №201/10081/19, №804/2581/16, №266/4331/17. Також третя особа вважає, що наказ за підписом позивача в повній мірі відповідає вимогам законодавства, а ураховуючи положення ст.ст. 19, 64 ГК України цей наказ є реалізацією права банку самостійно здійснювати господарську діяльність та визначати заходи направлені на забезпечення належних умов праці, необхідних для здійснення ними своїх функціональних та посадових обов`язків. Організація виробництва та праці є виключною компетенцією власника підприємства, установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою. Наказ за підписом позивача стосується господарської діяльності банку, адже вирішує питання організаційно-матеріального забезпечення робочого часу і, ані профспілка, ані її члени не мають права оскаржувати такий наказ, поки він не визнаний неправомірним та не скасований. 21.12.2021 року на електронну адресу суду надійшли заперечення відповідача на пояснення третьої особи у справі в яких відповідач зазначає, що правова позиція викладена у постанові ВС від 18.06.2018 року у справі №804/2581/16 є застарілою, та є позицією адміністративного суду, який помилково розглянув справу, що витікає з цивільних правовідносин. Верховний Суд у постанові від 08.04.2021 року у справі №910/4508/20 вважав за необхідне відступити від наведеного у вище вказаній поставі ВС висновку, з огляду на помилково визначену підсудність справи. Застосовувати норму ст. 45 КЗпП України необхідно з урахуванням нового висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах ВС від 26.05.2021 року в справі №201/1426/20 та від 03.02.2021 року у справі №213/4925/19-ц. Зі змісту постанови ВС від 03.02.2021 року у справі №213/4925/19-ц вбачається, що ВС не обумовив реалізацію права профспілки необхідністю узгодження своєї позиції з іншими профспілками, навіть за умови, що на підприємстві був укладений колективний договір, і профспілка, що заявила вимогу, колективний договір не підписала. Верховний Суд встановив, що вимога про звільнення керівника може бути заявлена будь-якою профспілкою з огляду на рівність їх прав. У вимозі про звільнення позивача профспілка вказує, що п.п. 2.1., 3 та 7 Наказу №Э30.0.0/1-7143539 є таким, що суперечить Конституції та трудовому законодавству, оскільки забезпечення роботи електронних систем банку, його комплексів та програмних систем, надання доступу до цих систем не входить до службових обов`язків [PERSON] , співробітників Напрямку «Credit Collection» ГО, тому наказ суперечить вимогам ч. 1 ст. 33 КЗпП України. Відповідно до п. 31 Статуту банку, предметом діяльності банку є надання банківських та інших фінансових послуг як у національній, так і в іноземній валюті, провадження іншої діяльності, визначеної законодавством. Тому винесення профспілкою вимоги про звільнення керівника за порушення трудового законодавства не є втручанням в господарську діяльність банку з надання банківських та інших фінансових послуг, а є реалізацією права профспілки, передбаченого ст. 45 КЗпП України. Представник позивача в судовому засіданні підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній та інших заявах сторони позивача по суті справи, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що у відповідача не було ні повноважень, ні підстав для прийняття оскаржуваного рішення. В банку діє 30 профспілок, колективний договір не укладався і відповідач не мав права діяти від імені всього колективу. На теперішній час наявна судова практика з аналогічних справ щодо застосування положень ст. 45 КЗпП України, крім того відповідач не є керівником, він член правління банку, а члени правління банку керівниками підприємства не є. Відповідач виніс близько 13 вимог щодо розірвання трудових договорів і всі вони визнані незаконними, натомість відповідач продовжує приймати такі вимоги чим зловживає своїми профспілковими правами. Наказ за підписом позивача є законним, що підтверджується рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 07.07.2022 року. Представник третьої особи в судовому засіданні підтримав позицію сторони позивача та просить відмовити у задоволенні позову додатково посилаючись на те, що Чигиринський районний суд Черкаської області своїм рішенням вже надав оцінку наказу позивача і встановив його законність. Представник відповідача в судове засіданні вдруге поспіль не з`явився, причини неявки суду не повідомив, із матеріалів справи вбачається, що про дату судового розгляду на 17.06.2022 року представник був повідомлений 27.04.2022 року шляхом направлення смс-повідомлення на мобільний номер телефону повідомлений самим представником у заявах по суті справи та з процесуальних питань, а про дату судового розгляду на 26.07.2022 року представник був повідомлений 17.06.2022 року шляхом направлення смс-повідомлення на його мобільний номер телефону. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. За змістом ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України також визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається зі змісту протоколу №90 засідання Комітету Первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «Приватбанк» від 11.08.2021 року, комітет ухвалив звернутись до наглядової ради АТ КБ «Приватбанк» з вимогою про розірвання трудового договору (контракту) з членом правління [PERSON] за порушення ним трудового законодавства, а саме ч. 1 ст. 33 КЗпП України, що полягає у виданні Наказу №Э30.0.0/1-7143539 «Про забезпечення умов праці працівників Напрямку стягнення проблемної заборгованості ГО» від 06.08.2021 року яким голову та співробітників Напрямку «Credit Collection» ГО було переведено на іншу роботу без їх згоди. Комітет також ухвалив уповноважити голову комітету первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] скласти, підписати та направити відповідну вимогу (Т. 1, а.с. 13-16). Убачається, що 11.08.2021 року керівник напрямку «Credit Collection» ГО АТ КБ «Приватбанк» [PERSON]. звернувся до голови правління АТ КБ «Приватбанк» та просив: скасувати наказ №Э30.0.0/1-7143539 «Про забезпечення умов праці працівників Напрямку стягнення проблемної заборгованості ГО», не чекаючи доки його скасує суд, куди заявник вже звернувся з відповідним позовом; вжити невідкладних заходів для відновлення становища щодо стягнення проблемної заборгованості співробітниками Напрямку «Credit Collection», яке існувало станом на 02.08.2021 року, зокрема - відновлення цим співробітникам доступів до електронних систем банку силами Напрямку ІТ підтримки, який для цього і існує та має, на відміну від Напрямку «Credit Collection» ГО, усі можливості для цього; звернутися до Наглядової Ради з клопотанням про добровільне скасування рішення Наглядової Ради від 25.03.2021 року про затвердження рішення щодо змін в організаційній структурі Банку, а саме: «Про трансформацію організаційної структури макрорегіональних управлінь банку та централізації функцій та працівників bead-office», втілення в життя якого коштуватиме банку 150 млн. чистих збитків на місяць (Т. 1, а.с. 201-202). За змістом вимоги «Про розірвання трудового договору з членом правління банку [PERSON] за порушення трудового законодавства» від 12.08.2021 року: «Видаючи оскаржуваний Наказ, [PERSON] достеменно знав, що ані в [PERSON] , ані в інших співробітників напрямку «Credit Collection» ГО немає не тільки обов`язку та права, але й навіть технічних можливостей «забезпечити безперебійну роботу відповідних програмних комплексів та систем» Банку. Тому він достеменно знав, що співробітники Напрямку «Credit Collection» ГО в будь-якому разі не мають можливості забезпечити виконання пунктів 2.1. та 3 спірного Наказу, але пунктом 7 того ж Наказу призначив відповідальним за все це саме керівника Напрямку «Credit Collection» ГО. Отже, пункти 2.1, 3 та 7 спірною Наказу порушують частину 2 ст. 2 та ст. 21 КЗпП України, згідно яких права та обов`язки [PERSON] щодо виконання трудової функції в АТ КБ «Приватбанк» обумовлені трудовим договором, укладеним з АТ КБ «Приватбанк». Невід`ємною частиною цього договору є Посадова інструкція Керівника Напрямку «Credit Collection» ГО 7001, затверджена Головою Правління АТ КБ «Приватбанк», яка не передбачає будь-якої участі Керівника та співробітників Напрямку «Credit Collection» ГО в роботі електронних систем Банку, зокрема - у підключенні або відключення програмних комплексів та систем. Таким чином, покладаючи на вказаних вище співробітників обов`язок «надати або забезпечити доступ до всіх програмних комплексів, внутрішніх систем та зовнішніх систем, які використовуються напрямком «Credit Collection» ГО для працівників Напрямку стягнення проблемної заборгованості ГО» та «забезпечити безперебійну роботу відповідних програмних комплексів та систем», адміністрація Банку в особі Члена Правління [PERSON] вочевидь порушила ст. 19 Конституції України, згідно якої правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Окрім того, пункти 2.1, 3 та 7 спірного Наказу є нічим іншим, як переведенням співробітників Напрямку «Credit Collection» ГО на іншу роботу без їх згоди, що суперечить вимогам частині 1 ст. 33 КЗпП України» (Т. 1, а.с. 17-20). Відповідно до п.п. 2.1., 3 та 7 Наказу №Э30.0.0/1-7143539 «Про забезпечення умов праці працівників Напрямку стягнення проблемної заборгованості ГО» від 06.08.2021 року, затвердженого позивачем, наказано напрямку «Credit Collection» ГО (та всім підрозділам, що входять до напрямку «Credit Collection» ГО) та працівникам напрямку «Credit Collection» ГО (та працівникам всіх підрозділів, які входять до напрямку «Credit Collection» ГО), починаючи з дати затвердження цього Наказу, підрозділам/працівникам/посадам/посадовим підгрупам, які вказані в п. 1.3. та 1.4. цього наказу (та у Додатку 1 до цього Наказу) надати або забезпечити доступ до всіх програмних комплексів, внутрішніх систем та зовнішніх систем, які використовуються напрямком «Credit Collection» ГО для працівників Напрямку стягнення проблемної заборгованості ГО. Працівникам Напрямку «Credit Collection» ГО (та працівникам всіх підрозділів, які входять до напрямку «Credit Collection» ГО), відповідальних за роботу програмних комплексів та систем, забезпечити безперебійну роботу відповідних програмних комплексів та систем. Під безперебійною роботою програмних комплексів/систем розуміється робота відповідних систем/програмних комплексів, яка дає можливість працівникам, вказаних у п. 1.3 та 1.4 цього наказу (та у Додатку 1 до цього Наказу), працювати у відповідних програмних комплексах/системах протягом робочого часу таких працівників. Максимально допустимий час відсутності доступу до відповідних комплексів/систем - 30 хвилин на один робочий день. Відповідальний за виконання [PERSON] (Керівник Напрямку «Credit Collection» ГО) (Т. 1, а.с. 21-22). За змістом наданого стороною позивача Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у АТ КБ «Приватбанк» зареєстровані та/або перебувають в стані припинення 34 професійні спілки (Т. 1, а.с. 47-52). Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо АТ КБ «Приватбанк» у графі «Відомості про керівника юридичної особи, про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи» зазначено - [PERSON] , Голова Правління, 10.06.2021 () - керівник [PERSON] (Т. 1, а.с. 53-60). За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 01 жовтня 2019 року у справі № 916/2721/18 (провадження № 12-64гс19) правове становище професійних спілок, їх статус та повноваження регулюються Кодексом законів про працю України, Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Працівники мають право, зокрема, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку. Первинні профспілкові організації на підприємствах, в установах, організаціях та їх структурних підрозділах представляють інтереси своїх членів і захищають їх трудові, соціально-економічні права та інтереси. Первинні профспілкові організації здійснюють свої повноваження через утворені відповідно до статуту (положення) виборні органи, а в організаціях, де виборні органи не утворюються, - через профспілкового представника, уповноваженого згідно із статутом на представництво інтересів членів професійної спілки, який діє в межах прав, наданих Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та статутом професійної спілки (ст. 2, ч. 1, 2 ст. 246 КЗпП України). Статтею 244 КЗпП України передбачено, що права професійних спілок, їх об`єднань визначаються Конституцією України, Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами. Професійна спілка (профспілка) - добровільна неприбуткова громадська організація, що об`єднує громадян, пов`язаних спільними інтересами за родом їх професійної (трудової) діяльності (навчання); первинна організація профспілки - добровільне об`єднання членів профспілки, які, як правило, працюють на одному підприємстві, в установі, організації незалежно від форми власності і виду господарювання або у фізичної особи, яка використовує найману працю, або забезпечують себе роботою самостійно, або навчаються в одному навчальному закладі (ч.1 ст. 1 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»). Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» професійні спілки створюються з метою здійснення представництва та захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті40, 41 КЗпП України) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45 КЗпП України). Згідно зі статтею 45 КЗпП України на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації, якщо він порушує законодавство про працю, про колективні договори і угоди, Закон України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Якщо власник або уповноважений ним орган, або керівник, стосовно якого пред`явлено вимогу про розірвання трудового договору, не згоден з цією вимогою, він може оскаржити рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) до суду у двотижневий строк з дня отримання рішення. У цьому разі виконання вимоги про розірвання трудового договору зупиняється до винесення судом рішення. У разі, коли рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) не виконано і не оскаржено у зазначений строк, виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) у цей же строк може оскаржити до суду діяльність або бездіяльність посадових осіб, органів, до компетенції яких належить розірвання трудового договору з керівником підприємства, установи, організації. Пунктом 9 частини 1 статті 247 КЗпП України передбачено, що виборний орган первинної профспілкової організації приймає рішення про вимогу до власника або уповноваженого ним органу розірвати трудовий договір (контракт) з керівником підприємства, установи, організації, якщо він порушує Закон України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», законодавство про працю, не виконує зобов`язань за колективним договором, допускає інші порушення законодавства про колективні договори. Згідно статті 33 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» профспілкові органи мають право вимагати розірвання трудового договору (контракту) з керівником підприємства, установи або організації, якщо він порушує цей Закон, законодавство про працю, про колективні договори та угоди. Отже за вказаною нормою, первинна профспілкова організація має право звернутися із відповідною вимогою лише стосовно чітко визначених порушень, які здійснює особисто керівник підприємства. В якості обґрунтування вимоги розірвання трудового договору в оскаржуваному рішенні вказане порушення позивачем трудового законодавства, а саме прийняття ним наказу №Э30.0.0/1-7143539 «Про забезпечення умов праці працівників Напрямку стягнення проблемної заборгованості ГО» від 06.08.2021 року, яким, на думку відповідача, співробітники Напрямку «Credit Collection» ГО були переведені на іншу роботу без їх згоди, що є порушенням ч. 1 ст. 33 КЗпП України. Як вже зазначалось вище, положеннями ст.45 КЗпП України передбачені підстави розірвання трудового договору з керівником підприємства, установи, організації, на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Вказана норма кореспондується з положеннями ст. 33 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Звертаючись з даним позовом до суду, сторона позивача, зокрема, посилається на те, що [PERSON] не наділений статусом керівника Банку в розумінні ст.45 КЗпП України, ст. 33 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Поряд із цим, відповідач із такою позицією сторони позивача не погоджується посилаючись на положення ч. 1 ст. 42 Закону України «Про банки та банківську діяльність. За визначенням, акціонерні товариства є господарськими товариствами (ст.ст. 84, 152 ЦК України, ст.80 ГК України). Управління діяльністю господарського товариства здійснюють його органи та посадові особи, склад і порядок обрання (призначення) яких визначається залежно від виду товариства, а у визначених законом випадках - учасники товариства (ч.1 ст.89 ГК України). В акціонерному товаристві може бути створена наглядова рада акціонерного товариства, яка здійснює контроль за діяльністю його виконавчого органу та захист прав акціонерів товариства (ч.1 ст.160 ЦК України). За змістом частин 1, 2 ст. 161 ЦК України, виконавчим органом акціонерного товариства, який здійснює керівництво його поточною діяльністю, є правління або інший орган, визначений статутом. Виконавчий орган акціонерного товариства може бути колегіальним (правління, дирекція) чи одноособовим (директор, генеральний директор). Виконавчий орган акціонерного товариства може бути колегіальним (правління, дирекція) або одноосібним (директор, генеральний директор) (ч. 3 ст. 58 розділу ІХ Закону України «Про акціонерні товариства»). АТ КБ «ПриватБанк» є акціонерним товариством, 100% акцій якого належить державі, тобто таким, статутний капітал якого поділений на частки (акції) (статті 113, 152 ЦК, ч. 1 ст.3 Закону України «Про акціонерні товариства», пункти 3, 7 Статуту Банку) (Т. 1, а.с. 24-46). Згідно п. 73 Статуту АТ КБ «ПриватБанк», органом управління банку, серед інших, є правління Банку. Голова колегіального виконавчого органу має право без довіреності діяти від імені товариства відповідно до рішень колегіального виконавчого органу, в тому числі представляти інтереси товариства, вчиняти правочини від імені товариства, видавати накази та давати розпорядження, обов`язкові для виконання всіма працівниками товариства. Інший член колегіального виконавчого органу в порядку, визначеному законодавством України, також може бути наділений цими повноваженнями, якщо це передбачено статутом товариства. У разі неможливості виконання головою колегіального виконавчого органу своїх повноважень за рішенням цього органу його повноваження здійснює один із членів колегіального виконавчого органу, якщо інше не передбачено статутом або положенням про виконавчий орган акціонерного товариства. Інші особи можуть діяти від імені товариства у порядку представництва, передбаченому Цивільним кодексом України (ч. 5, 6 ст. 59 розділу ІХ Закону України «Про акціонерні товариства»). Згідно вище вказаних відомостей про юридичну особу АТ КБ «ПриватБанк», що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, керівником та підписантом юридичної особи АТ КБ «ПриватБанк», тобто особою, уповноваженою представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи, з 10 червня 2021 року є [PERSON] (Голова Правління), інша особа, вповноважена на вчинення дій від імені юридичної особи - [PERSON] (Т. 1, а.с. 54). За змістом пунктів 151-171 Статуту АТ КБ «ПриватБанк», саме Голова Правління є керівником банку, а члени правління є членами виконавчого органу банку. Доводи сторони відповідача з приводу наявності у позивача статусу керівника гуртуються на положеннях ч. 1 ст. 42 Закону України «Про банки та банківську діяльність», якою визначено, що керівниками банку є голова, його заступники та члени ради банку, голова, його заступники та члени правління банку, головний бухгалтер банку. Проте, виходячи з буквального тлумачення ст.ст. 45, 247 КЗпП України, ст.ст. 33, 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» вимога до власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору (контракту) може стосуватися саме керівника підприємства, установи, організації. У зазначених статтях керівник підприємства названий конкретно. Стаття 45 КЗпП України і п. 9 частини першої ст. 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» виключають пред`явлення вимоги про розірвання трудового договору з іншими, крім керівників підприємств, установ, організацій, працівниками. Зокрема, не може бути розірвано трудовий договір з цієї підстави з заступниками керівників підприємств, установ, організацій, з керівниками структурних підрозділів підприємств, у тому числі відокремлених. Якщо організація не має статусу юридичної особи, її керівник не може бути звільнений на підставі ст. 45 КЗпП. Особою, яка визначена в статті 45 КЗпП України як керівник, є керівник підприємства, установи, організації. Навіть за тієї умови, що виконавчий орган підприємства, установи, організації є колегіальним, так чи інакше виділяється особа, яка у ч. 4 ст. 65 ГК України називається керівником підприємства. Керівник може називатися директором, генеральним директором, ректором, керуючим, головою правління, начальником тощо. Керівник підприємства, установи, організації - це завжди керівник юридичної особи, його орган (у розумінні ст. 92 Цивільного кодексу). З огляду на викладене, суд погоджується з доводами сторони позивача про те, що [PERSON] , як член правління банку, не є керівником АТ КБ «ПриватБанк» в розумінні ст. 45 КЗпП України та ст. 33 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», а відтак вимога відповідача про розірвання трудового договору (контракту) висунута стосовно особи, яка не є суб`єктом вказаних норм законодавства, відповідно профспілка не мала повноважень для прийняття рішення про направлення до наглядової ради банку зазначеної вимоги стосовно позивача, що першочергово вказує на незаконність рішення відповідача та необхідність його скасування. Стосовно доводів щодо відсутності у відповідача права на прийняття оскаржуваного рішення через відсутність укладеного між банком та профспілкою колективного договору, суд зазначає наступне. Згідно положень ч. 1 ст. 45 КЗпП України (із змінами, внесеними згідно з Указом ПВР № 5938-11 від 27.05.88; Законами №871-12 від 20.03.91, №6/95-ВР від 19.01.95, в редакції Закону № 2343-III від 05.04.2001, із змінами, внесеними згідно із Законом №1096-IV від 10.07.2003), тобто в редакції, що діяла на час винесення оскаржуваного рішення, на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації, якщо він порушує законодавство про працю, про колективні договори і угоди, Закон України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». До цього діяла редакція вказаної статті, згідно якої: «На вимогу профспілкового органу, який за дорученням трудового колективу підписав колективний договір, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір (контракт) з керівником або усунути його із займаної посади, якщо він порушує законодавство про працю і не виконує зобов`язань за колективним договором». Отже, за нової редакції статті 45 КЗпП України, в редакції Закону №2343-III від 05.04.2001, відсутня така обов`язкова умова, як наявність підписаного профспілковим органом колективного договору. Стаття 33 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» також не містить посилань на укладення колективного договору. Відповідно до ст.10 Закон України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», усі профспілки рівні перед законом і мають рівні права щодо здійснення представництва та захисту прав і інтересів членів профспілки. В постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі №201/1426/20 викладено правовий висновок про те, що на підприємстві можуть діяти декілька профспілок, які є рівними перед законом і мають рівні права щодо здійснення представництва та захисту прав і інтересів членів профспілки. При цьому положення КЗпП України не передбачають, що вимога про звільнення у разі порушення законодавства про працю, умов колективного договору керівником може бути заявлена лише тією профспілкою, яка була стороною колективного договору. Посилання сторони позивача та третьої особи на правові висновки, які датовані більш ранішнім часом ніж вказана вище постанова суду касаційної інстанції, суд до уваги не приймає з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17, в якій зазначено, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. Таким чином, суд приходить до висновку, що на час винесення відповідачем оспорюваного рішення діюче законодавство не містило такої обов`язкової умови, як підписання профспілкою колективного договору. Разом з тим, наявність у відповідача повноважень на звернення з визначеною ст. 45 КЗпП України вимогою, не впливає на незаконність такої вимоги з підстав її заявлення щодо особи, яка не є суб`єктом стосовно якого така вимога може бути висунута. Крім того, не знайшли свого підтвердження вказані у оскаржуваному рішенні підстави для звернення із вимогою про розірвання трудового договору (контракту) з позивачем. Як вказано в оскаржуваному рішенні, підставою для звернення до наглядової ради АТ КБ «Приватбанк» з вимогою про розірвання трудового договору (контракту) з членом правління [PERSON] є порушення останнім трудового законодавства, а саме ч. 1 ст. 33 КЗпП України, що полягає у виданні Наказу №Э30.0.0/1-7143539 «Про забезпечення умов праці працівників Напрямку стягнення проблемної заборгованості ГО» від 06.08.2021 року яким голову та співробітників Напрямку «Credit Collection» ГО було переведено на іншу роботу без їх згоди. В процесі розгляду справи відповідач уточнив, що такими які порушуються вимоги ч. 1 ст. 33 КЗпП України є п.п. 2.1., 3 та 7 Наказу №Э30.0.0/1-7143539 «Про забезпечення умов праці працівників Напрямку стягнення проблемної заборгованості ГО» від 06.08.2021 року, конкретний зміст яких викладений судом вище. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. Згідно ст. 32 КЗпП України, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або обладнанні у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Роботодавець не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я. За змістом ч. 1 ст. 33 КЗпП України, на яку послався відповідач в оскаржуваному рішенні, тимчасове переведення працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, допускається лише за його згодою. Вирішуючи спір в цій частині суд не приймає до уваги надану стороною відповідача копію трудового договору від 05.10.2003 року, оскільки цей документ викладений не державною мовою та його переклад відсутній (Т. 1, а.с. 195-196). Натомість ст. 9 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою, а згідно ст. 10 Конституції України, Державною мовою в Україні є українська мова. Як вбачається зі змісту поданої стороною відповідача копії Посадової інструкції Керівника Напрямку Credit Collection ГО, Керівник Напрямку Credit Collection ГО лінійно підпорядковується Члену Правління банку (з питань управління ризиками). У своїй діяльності Керівник Напрямку Credit Collection ГО керується, зокрема, наказами та розпорядженнями голови правління ПАТ КБ «Приватбанк», Члена Правління банку (з питань управління ризиками). За невиконання, зокрема, наказів та розпоряджень Члена Правління банку (з питань управління ризиками) співробітник несе дисциплінарну відповідальність. Отже, до посадових обов`язків Керівника Напрямку Credit Collection ГО, входить виконання наказів члена правління банку. У пункті 31 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" судам роз`яснено, що згідно зі статтею 32 КЗпП переведення на іншу роботу допускається тільки за згодою працівника. Переведенням на іншу роботу вважається доручення працівникові роботи, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором. Поряд із цим, вивчивши зміст наказу №Э30.0.0/1-7143539 «Про забезпечення умов праці працівників Напрямку стягнення проблемної заборгованості ГО» від 06.08.2021 року судом не встановлено, що цей наказ є переведенням працівників на іншу роботу без їх згоди. Зміни істотних умов праці для керівника та працівників Напрямку Credit Collection ГО за Наказом від 06.08.2021 року не відбулось, оскільки протилежного не доведено зібраними у справі доказами. У той же час вбачається, що зазначеним наказом передбачено взаємодію між працівниками Напрямку Credit Collection ГО та працівниками Напрямку стягнення проблемної заборгованості ГО, зокрема, шляхом забезпечення доступу останнім до всіх програмних комплексів та систем протягом усього їх робочого часу та забезпечення безперебійної роботи відповідних програмних комплексів та систем. Наказ члена Правління АТ КБ «Приватбанк» [PERSON]. стосується діяльності банку, адже вирішує питання взаємодії між працівниками Напрямку Credit Collection ГО та працівниками Напрямку стягнення проблемної заборгованості ГО, з метою забезпечення належними умовами праці працівників Напрямку стягнення проблемної заборгованості ГО, і жодним чином не стосується зміни істотних умов праці працівників Напрямку Credit Collection ГО та його керівника, а останній в силу своєї посади та посадових обов`язків є відповідальним за виконання наказу та зобов`язаним виконувати рішення члена Правління банку. В межах розгляду цього спору не доведено, що [PERSON] , затверджуючи Наказ, діяв не в межах своєї компетенції чи всупереч статуту АТ КБ «Приватбанк» або вимогам КЗпП України. Зміст наказу свідчить, що ним врегульовані питання внутрішньої організації співробітників банку на забезпечення досягнення мети діяльності фінансової установи з використанням управлінської функції уповноваженої на те особи, і такий наказ не зачіпає, а тим більше не може порушувати трудових прав працівників за відсутності доказів зміни таким наказом істотних умов праці чи доручення працівникам роботи, що не відповідає їх спеціальності, кваліфікації або посаді. Ураховуючи все вище викладене, позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: approved