Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-11 00:00:00

До Калинівського районного суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до Дослідного господарства "Артеміда "Інститут картоплярства Національної академії аграрних наук України" (Далі- ДГ «Артеміда «ІК НААНУ») про стягнення компенсації та зобов`язання вчинити певні дії, Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з відповідачем по справі перебуває у трудових відносинах з травня 2017 року по цей час. З 29.11.2019 року позивач проходить військову службу у Збройних силах України на підставі контракту, який ним було укладено відповідно до ЗУ "Про військовий обов`язок та військову службу" з Міністерством оборони України. З часу підписання даного контракту та по теперішній час перебуває на військовій службі за контрактом. Згідно з ст. 119 КЗпП України, працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" надаються гарантії та пільги відповідно до цього закону. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під, пас дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Але, починаючи з 29.11.2019 року відповідач по справі всупереч діючому законодавству не виплачує середній заробіток, який зберігається за позивачем на час проходження ним військової служби, у зв`язку з чим за період з 29.11.2019 по 27.12.2021 утворилася заборгованість в розмірі 361 740,75 грн з розрахунку 689,03 грн середньоденного заробітку за 525 робочих днів у зазначеному періоді. Внаслідок порушення відповідачем прав на заробітну плату позивача, йому було завдано моральну шкоду, яка виразилася у моральних стражданнях, перебування в постійному напруженні та стресі, в той час, коли він зі зброєю в руках захищає суверенітет та мирне життя держави та українського народу. Моральну шкоду оцінює в розмірі 20 000 грн. Позивач просить зобов`язати ДГ «Артеміда «ІК НААНУ» відповідно до ч.3 ст. 119 КЗпП України здійснювати нарахування та виплату [PERSON] середнього заробітку протягом строку його служби за контрактом під час дії особливого періоду, починаючи з 29.11.2019 року до дня закінчення контракту або до дня його фактичного звільнення з військової служби. Стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за період з 29.11.2019 по 27.12.2021 року включно в розмірі 361 740,75 грн та 20 000 грн моральної шкоди. Ухвалою суду від 17.01.2022 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Витребувано у відповідача помісячний розрахунок про нарахування та виплату середнього заробітку [PERSON] з 15.11.2019 по день отримання ухвали суду. Ухвалою суду від 22.06.2022 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Катрич П.С. не з`явилися, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, 11.07.2022 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутність позивача та його представника, позовні вимоги підтримують і просять їх задовольнити. Представник відповідача ЛевицькаКорчун В.І. в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, а саме в частині стягнення компенсації середнього заробітку за період з 29.11.2019 по 27.12.2021 в сумі 344348,43 грн та не визнала позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди. Пояснила, що копію припису Військового комісаріату про прибуття позивача до військової частини для укладення контракту від 25.11.2019 підприємству було надано лише 20.04.2020 року. В зв`язку з тим, що позивач фактично не працював на підприємстві з 29.11.2019 підприємством не здійснювався облік робочого часу даного працівника та не здійснювалося нарахування і виплата заробітної плати, а саме через несвоєчасне подання [PERSON] інформації щодо поважності причин його відсутності на робочому місці. При цьому розмір середньоденної заробітної плати позивача становив 658,41 грн з розрахунку заробітної плати позивача за вересень -жовтень 2019 року (13 223,77 грн і 16404, 63 грн відповідно) за 45 робочих днів ( 21 та 24 робочі у вересні і жовтні 2019 року відповідно), а тому сума середнього заробітку до відшкодування позивачеві становить 344 348, 43 грн. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 20 000 грн, вважають вимоги не обґрунтованими, та не підтвердженими відповідними доказами, а сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. [PERSON] перебуває у трудових відносинах з ДГ «Артеміда «ІК НААНУ» з 25.05.2017 по теперішній час, що підтверджується копією трудової книжки останнього. [PERSON] 29.11.2019 року уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на один рік. 27.11.2020 [PERSON] уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на один рік. 03.11.2021 року позивач уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на три роки. Відповідно до листа Управління Держпраці у Вінницькій області від 03.0.2020 № 2669/04-04 інспекційним відвідуванням ДГ «Артеміда «ІК НААНУ» встановлено, що [PERSON] відповідно до відомостей про нарахування та виплату заробітної плати 12-15.11.2019 виплачено заробітну плату в сумі 9700 грн, та 06.03.2020 року компенсацію за невикористані відпустки за період 2018-2019 роки в сумі 15 195, 28 грн. Водночас встановлено порушення вимог ч.ч.2,3 ст. 119 КЗпП України: як працівнику прийнятому на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, не зберігається середній заробіток у господарстві на час призову, про що керівнику підприємства внесений припис. Згідно з довідкою ДГ «Артеміда «ІК НААНУ» від 14.06.2022 року № 65 розмір заробітної плати [PERSON] за вересень 2019 року становив 13223,77 грн, за жовтень 2019 року - 16 404, 63 грн. Кількість фактично відпрацьованих робочих днів згідно табеля (табелі вилучені на підставі ухвалу слідчого судді про обшук) за вересень 2019 року - 21 робочий день, за жовтень 2019 року - 24 робочі дні. Згідно розрахункового листа за жовтень 2019 року ДГ «Артеміда «ІК НААНУ» [PERSON] відпрацював 24 дні, нараховано заробітна плата в сумі 16404,63 грн. Відповідно до розрахункового листка за лютий 2020 року [PERSON] нараховано компенсацію за невикористану відпустку в сумі 19 063, 68 грн за грудень 2019 року. Статтею 119 КЗпП України передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Гарантії, визначені у частині третій цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров`я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими. [PERSON] є таким, на якого розповсюджуються гарантії встановлені статтею 119 КЗпП України, що не заперечується відповідачем. У статті 55 Конституції України вказано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем заявлено період до стягнення з 29.11.2019 по 27.12.2021 року. Відповідно до абз. п. 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100 (далі- Порядок №100), середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п.п. 5, 8 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 658,41 грн (13223,77 грн + 16404,63 грн /21 робочий день у вересні 2019 року + 24 робочих днів в жовтні 2019 року). При цьому кількість робочих днів за період з 29.11.2019 по 27.12.2021 року становить 519, тоді як позивачем помилково визначено кількість робочих днів 525. Отже, середній заробіток, який повинен були виплачений [PERSON] за період з 29.11.2019 по 27.12.2021 становить 341 714,19 грн (658,41 грн * 519 робочих днів). У пункті 6 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 3 зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню; оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача відповідно до ч.3 ст. 119 КЗпП України здійснювати нарахування та виплату [PERSON] середній заробіток протягом строку його служби за контрактом під час дії особливого періоду, починаючи з 29.11.20119 року до дня закінчення контракту або дня фактичного звільнення з військової служби, дані вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. З аналізу зазначених норм слід дійти висновку, що в порядку цивільного судочинства здійснюється захист уже порушених прав особи (при цьому між сторонами уже виникли правовідносини, з яких у свою чергу виник спір), а не захист від можливих порушень прав у майбутньому. Таким чином, вимога позивача у частині зобов`язання відповідача нараховувати та виплачувати середній заробіток до дня закінчення контракту або дня фактичного звільнення з військової служби фактично заявлена на майбутнє та не підлягає задоволенню саме у цій частині, оскільки суд у рішенні не може прогнозувати можливі порушення прав позивача з боку відповідача у майбутньому та не може зобов`язати відповідача вчиняти дії на майбутнє. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. В Постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6(в редакції від 24.10.2003) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній зв`язок та є вина зазначеної особи. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, а тому розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, що полягало у ненарахуванні та невиплаті [PERSON] середнього заробітку на час проходження військової служби за контрактом, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 05 червня 2020 року у справі № 711/2765/16-ц. Таким чином не приймаються до уваги доводи представника відповідача про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди, через недоведеність відповідними доказами глибини та обсягу моральних страждань, а також конкретних фактів звернення за медичною допомогою внаслідок пережитих страждань. Враховуючи те, що противоправними діями відповідача ДГ «Артеміда «ІК НААНУ» було завдано позивачу моральних страждань, які полягають у тому, що позивач зазнав переживань коли дізнався про те, що йому не виплачувався середній заробіток, який йому гарантовано ст. 119 КЗпП, втратив душевний спокій, що також вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, тому з урахуванням перенесених моральних та психологічних страждань, враховуючи незначний проміжок часу, а також за відсутності обґрунтувань глибини страждань та їх наслідків, суд дійшов висновку, що заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 20 000 грн є завищеним та не в повній мірі відповідає характеру та обсягу моральних страждань, яких зазнав позивач, суті спірних правовідносин та засадам розумності, виваженості та справедливості. При цьому, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її необґрунтованого збагачення. Тому з урахуванням фактичних обставин справи, беручи до уваги, що позивач мав законні сподівання на отримання середнього заробітку, не отримання якого об`єктивно призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, суд з урахуванням принципу розумності та справедливості, а також принципу пропорційності вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди з відповідача підлягають до задоволення в частині стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 2000 грн. Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 12 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено звільнення від сплати судового збору військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків. Таким чином на користь держави з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3437,14 гривень. Враховуючи подану представником позивача заяву від 11.07.2022 року, питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу слід вирішувати у порядку, передбаченому ч.8 ст.141, п.5 ч. 7 ст. 265, п. 2 ч. 1, ч. 3 ст. 270 ЦПК України ЦПК України, у разі подання відповідних доказів про оплату правничої допомоги у строк до 18.07.2022.

Outcome: partial