Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-25 00:00:00

17 лютого 2022 року позивач [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до Головного управління Національної поліції у місті Києві, треті особи: Управління (Центр) надання адміністративних послуг Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації, Державне підприємство «Національні інформаційні системи» про звільнення майна з-під арешту. У позові зазначається, що із сайту Державного підприємства «СЕТАМ» Міністерства юстиції України, який створено для сприяння реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів, 29.10.2019 року він дізнався про оприлюднення лоту № 384885, який містив кв. [ADDRESS] . 18.11.2019 року позивача було визнано переможцем електронних торгів за вказаним лотом. 19.12.2019 року позивачу приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогачем В.В. видано свідоцтво, відповідно до якого його визнано власником визнаної квартири, яка раніше належала [PERSON] . Позивач вказує, що з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру обтяження йому стало відомо, що постановою слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві Науменко І.І. у КС № 04-29026 від 23.11.2011 року на майно засудженої [PERSON] , в тому числі на дану квартиру накладено арешт. Арешт накладено в межах кримінальної справи. Звернувшись до Дніпровського управління поліції ГУНП в м. Києві з проханням скасувати постанову слідчого про накладання арешту, позивачу було відмовлено у зв`язку з тим, що у кримінальній справі вже постановлено вирок, відтак питання щодо скасування постанови про арешт майна не відноситься до компетенції органу досудового розслідування. Позивач зазначає, що він є добросовісним набувачем квартири, яку придбав у порядку, встановленому для виконання судових рішень в рамках виконавчого провадження і фактично він позбавлений у повному обсязі реалізувати свої права, як власник цього майна. Позивач просить суд зняти арешт з кв. [ADDRESS] , який було накладено в межах кримінальної справи № 04-29026 постановою слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м.Києві Науменко І.І. 23.11.2011 року. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23.02.2022 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с.36,37). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05.07.2022 року замінено у справі треті особи - Управління (Центр) надання адміністративних послуг Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації, Державне підприємство «Національні інформаційні системи» на належну третю особу - Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05.07.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання Головного управління Національної поліції у місті Києві про закриття провадження у цивільній справі. На позовну заяву відповідачем Головним управлінням Національної поліції у місті Києві з дотриманням вимог ст.178 ЦПК України подано відзив на позовну заяву. Посилаючись на положення ст.ст. 171, 174 КПК України, відповідач зазначає, що провадження у даній справі підлягає закриттю, оскільки арешт накладено в межах кримінального провадження, порядок скасування арешту майна встановлено статтею 174 КПК України, тому справа підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства. Також, відповідач просить відмовити у позові, оскільки позовну заяву подано до неналежного відповідача. Належним відповідачем, як вказано у відзиві, є Дніпровське РУ ГУ МВС України в м. Києві, оскільки арешт накладено на майно постановою слідчого даного районного управління, яке є юридичною особою. Третя особа Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не скористалась правом, встановленим ст.181 ЦПК України, надати пояснення щодо позову. Справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін на підставі ст.ст.274-279 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані письмові докази, оцінивши їх у сукупності, з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири кв. [ADDRESS] , що відображено у свідоцтві від 19.12.2019 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогач В.В., зареєстровано у реєстрі за № 2337 на підставі Акта державного виконавця про проведення електронних торгів (аукціону) з реалізації арештованого майна, затвердженого начальником Дніпровського територіального управління державної виконавчої служби м. Києва, Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 11.12.2019 року. Дана квартири належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Льовушкіною С.А., 12.11.2007 року за № 830 (а.с.9). Згідно інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 11.02.2022 року, позивач [PERSON] є власником кв. [ADDRESS] . Крім того, за даною інформацією постановою старшого слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві Науменко І.І. КС № 04-29026 від 23.11.2011 року на майно [PERSON] накладено арешт в тому числі на дану квартиру. Обтяжувач: СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м.Києві. Номер запису державної реєстрації обтяжень державним реєстратором: 34756346 від 22 грудня 2011 року; Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 11998805 від 22 грудня 2011 року, реєстратор Перша Київська державна нотаріальна контора Київський міський нотаріальний округ (а.с.10). За матеріалами справи, вироком Дніпровського районного суду м.Києва від 27.04.2012 року засуджено [PERSON] за ч.2 ст.15, ч.4 ст. 190, ч.3 ст.358, ч.4 ст.358 КК України за сукупністю злочинів до 5 років позбавлення волі без конфіскації майна. Вироком Апеляційного суду міста Києва від 26.07.2012 року засудженій змінено міру запобіжного заходу, міра покарання призначена з конфіскацією майна. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 20.11.2012 року, вирок Апеляційного суду міста Києва від 26.07.2012 року відносно засудженої [PERSON] змінено в частині зменшення розміру судових витрат (а.с.16-30). За повідомленням Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 08.07.2020 року на виконанні у Дніпровському районному відділі державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало з 20.02.2013 року по 20.12.2019 року виконавче провадження № 36793967 з примусового виконання виконавчого листа Дніпровського районного суду м.Києва від 24.12.2012 року № 1/2604/449/2012 про конфіскацію всього майна [PERSON] . В ході примусового рішення суду державним виконавцем передано на торги для реалізації арештованого майна нерухоме майно боржника , а саме: кв. [ADDRESS] . Переможцем торгів став позивач [PERSON] та йому, як переможцю торгів, 11.12.2019 року видано акт про проведені електронні торги (а.с.13). На звернення позивача щодо зняття арешту Дніпровським УП ГУ Національної поліції в м.Києві надано відповідь від 12.03.2021 № 891/125/50/-2021, у якій зазначається, що кримінальна справа відносно [PERSON] розглянута Дніпровським районний судом міста Києва з постановленням 27.04.2012 року вироку, та питання щодо зняття арешту не відноситься до компетенції органу досудового слідства (а.с.11). За нормою ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4 ст. 41 Конституції України). Відповідно ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За приписами частини 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Разом з тим, судом встановлено, що обтяження у виді накладання постановою СВ Дніпровського РУГУ МВС України арешту на кв. [ADDRESS] було зумовлено порушенням кримінальної справи. Після постановлення вироку, реалізації арештованого майна на електронних торгах (аукціоні), переможцем яких став позивач, і, як наслідок - набуття у приватну власність вказаної квартири, арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Арешт майна у такому разі із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Суд не погоджується з доводами відповідача стосовно того, що арешт накладено в межах кримінального провадження, порядок скасування арешту майна встановлено статтею 174 КПК України, тому справа підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства, з наступних підстав. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на спірне майно, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Як було зазначено, арешт на спірне майно було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте, положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126). Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша статті 28 КПК України 1960 року). Позивач [PERSON] пред`явив позов не у зв`язку із завданням йому матеріальної шкоди засудженою, а з підстави необґрунтованого обмеження його права власності постановою слідчого. Відтак, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені статтею 19 ЦПК України , згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких справ здійснюється в порядку іншого судочинства. Суд також не погоджується з доводами, наведеними відповідачем у відзиві на позовну заяву стосовно того, що Головне управління Національної поліції у місті Києві є неналежним відповідачем з наступних підстав. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідації територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», а саме: згідно з додатком № 1 утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції, зокрема Головним управлінням Національної поліції у місті Києві; згідно з додатком 2 ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ, зокрема і Дніпровське районне управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві (слідчим відділом якого накладено арешт на оспорюване позивачем майно). Отже, у даній справі Головне управління Національної поліції у місті Києві є належним відповідачем. За правилами ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За наведених обставин підлягають задоволенню позовні вимоги про зняття арешту з вищевказаної квартири, оскільки наявність такого арешту чинить позивачу перешкоди у здійсненні його права розпорядження своїм майном.

Outcome: approved