Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-18 00:00:00

У липні 2021 року до суду звернувся представник позивача [PERSON] - адвокат Таргоній В.М. з позовною заявою до АТ «Українська залізниця», в якій просили відшкодувати моральну шкоду, яка заподіяна смертю сина позивача [PERSON] - [PERSON] , [INFO] в результаті наїзду 14.12.2017 року електропоїзду № 6258 ЕР9Є № 654 сполученням Одеса Головна - Вапнярка. Стислий виклад позиції позивача. Позовна заява обґрунтована тим, що позивач є матір`ю [PERSON] , 1984 року народження, який загинув під колесами потягу. Зазначає, що у зв`язку зі смертю сина їй завдано моральну шкоду, оскільки сину було всього 33 роки, він був опорою її у житті, вона позбавлена можливості розраховувати на підтримку сина в майбутньому. Позивач є пенсіонером по інвалідності, після смерті чоловіка, син був їй єдиною підтримкою та опорою, оскільки за своїм станом здоров`я вона не має можливості повноцінно працювати та забезпечувати себе самостійно. Оскільки вона була на утриманні сина, зараз її матеріальне становище дуже скрутне. Зараз вона позбавлена як моральної, так і матеріальної підтримки від свого сина, їй доводиться докладати багато зусиль для організації свого життя і викликає таку необхідність також і в майбутньому. В її житті сталися невиправні зміни, оскільки смерть сина є невідворотною і непоправною втратою, тягне триваючі страждання для неї, у зв`язку з цим просила стягнути з відповідача на свою користь 300 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Участь у судовому розгляді та позиція учасників справи 03.11.2021р. на адресу суду від АТ «Українська залізниця» регіональної Філії «Одеська залізниця» надійшов відзив на позовну заяву, у відповідності до якого просили об`єктивно розглянути справу та зменшити до мінімальної суму компенсації з урахуванням частини 2 статті 1193 ЦК України, тобто позовні вимоги визнали частково (а.с.57-61). 23.12.2021р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив представника позивача, згідно якої спростовувалася позиція щодо грубої необережності загиблого як підстава для зменшення розміру відшкодування та наводилася відповідна судова практика (а.с.74). Позивач [PERSON] та її представник адвокат Таргоній В.М. в судове засідання не з`явилися, надали заяву згідно якої позовні вимоги підтримали, розгляд справи просили проводити без їх участі, про що надали відповідну письмову заяву. Представник відповідача - в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно, належним чином, у встановленому законом порядку, будь-яких заяв чи клопотань про відкладення справи не подавали. З урахуванням тривалого строку розгляду вказаної цивільної справи та належного сповіщення сторін про день та час розгляду справи; приймаючи до уваги, що сторони по справі фактично жодного разу участі в судових засіданнях не приймали та надавали заяви з проханням слухати справу без їх участі, по справі зібрані всі докази, тому суд приймає рішення про можливість розгляду справи в даному судовому засіданні на підставі зібраних доказів без участі сторін. В порядку ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. У ході розгляду справи проведено наступні процесуальні дії. Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 07.07.2021 року відкрито провадження по справі. Розгляд справи проводиться в порядку загального позовного провадження, витребувано з Одеського районного Управління поліції № 2 ГУНП в Одеській області матеріали кримінального провадження по факту загибелі [PERSON] (а.с.27). Ухвалою суду від 286.07.2021р. було відкладено підготовче засідання, продовжено строки розгляду, повторно витребувано матеріали (а.с.32). На виконання ухвали суду про витребування доказів на адресу суду надішли матеріали кримінального провадження по факту загибелі [PERSON] . Ухвалою суду від 27.09.2021р. було відкладено підготовче засідання, продовжено строки розгляду (а.с.52). Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 08.12.2021 року закрито підготовче судове засідання та справа призначена до судового розгляду (а.с.69). Судом по справі встановлені наступні фактичні обставини справи. 14.12.2017р. електропотяг №6258 ЕР9Є № 654 сполученням Одеса Головна- Вапнярка на 1478км залізничної дороги перегін «Вигода-Дачне» скоїв наїзд на гр. [PERSON] , [INFO] , який внаслідок отриманих травм помер. За фактом вказаної події 15.12.2017р. було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017160250001047 та розпочато досудове розслідування. Матір`ю загиблого [PERSON] є позивач по справі, що підтверджується свідоцтвом про народження серії, вона є інвалідом 3гр. (а.с.18,21). Із матеріалів кримінального провадження № 12017160250001047, а саме, постанови слідчого від 29.12.2017р. встановлено, що 14.12.2017р. під час руху поїзду № 6258 електропоїзд ЕР9є-654 сполученням Одеса-Вапнярка локомотивна бригада в складі машиніста [PERSON] , помічника машиніста [PERSON] на перегоні Дачная-Вигода на 1478км застосовано екстрене гальмування для уникнення наїзду на чоловіка. Наїзд уникнути не вдалося, пішохід [PERSON] внаслідок отриманих травм помер. Згідно лікарського свідоцтва про смерть № 393 від 15.12.2017р. причиною смерті [PERSON] стала множинна травма органів тазу - несумісних з життям (а.с.17). У відповідності до протоколу № РПЧ-14/443 від 18.12.2017р. при заступнику депо у м. Одесі, в діях локомотивної бригади по застосуванню екстреного гальмуванню 14.12.2017р. на 1478км залізничної дороги перегону «Вигода-Дачне» порушень не виявлено, вини локомотивної бригади не вбачається. Машиніст діяв відповідно до вимог п.п. 16.38, 16.39 Правил технічної експлуатації залізниць України, які затверджені наказом Міністерства транспорту України № 411 від 20.12.1996р. та зареєстровані в МЮ № 50/1854 від 25.02.1997р. і з метою уникнення наїзду подавав сигнали великої гучності, застосував екстрене гальмування для попередження наїзду на людину. Постановою слідчого від 29.11.2017р. кримінальне провадження за фактом загибелі [PERSON] було закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Знайшло своє підтвердження під час судового розгляду і факт того, що чоловік позивача - [PERSON] помер [INFO] (а.с.22). Під час розгляду справи представник відповідача у письмовому відзиву не оспорював факту здійснення наїзду поїздом, який перебуває на балансі відповідача, відповідно бригадою, яка працює в АТ «Українська залізниця», тобто є власником джерела підвищеної небезпеки. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За пунктом 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. У частині другій статті 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор та ін.). За частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. З аналізу глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду". За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування. Тобто шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки при виконанні особою трудових обов`язків, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо такою особою (працівником). Подібна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц, від 02 листопада 2020 року у справі №133/1238/17, від 16 грудня 2020 року в справі № 161/3557/19. Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно із частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.06.2020 року в справі №455/1076/16-ц (провадження №61/48155св18). Згідно до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦКУкраїни). Згідно із статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Отже, судом встановлено, що внаслідок наїзду джерела підвищеної небезпеки - потягу на [PERSON] матері загиблого - [PERSON] завдана моральна шкода, яку повинен відшкодувати власник джерела підвищеної небезпеки - АТ «Українська залізниця». Мотивуючи свої висновки щодо розміру відшкодування завданої моральної шкоди, суд бере до уваги, що відшкодування шкоди в цивільному законодавстві - це інститут, який забезпечує реакцію суспільства на порушення норм права та виконує відновлювальну функцію, спрямовану на приведення морально-психологічного стану потерпілої до стану, що існував до правопорушення. Вимогу про стягнення моральної шкоди, позивач обґрунтовує тим, що така шкода завдана їй внаслідок смерті сина, полягає у моральних стражданнях, які пов`язані з втратою рідної дитини, щоденним негативними переживаннями та спогадами, важкості виконання повсякденних обов`язків, неможливості відновлення попереднього нормального життєвого укладу. Відповідно роз`яснень, що містяться у п. 9,10 Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995р. розмір відшкодування , моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних психічних ( тощо) яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Відтак, суд враховує суб`єктивне ставлення позивачки до передчасної втрати нею сина та адекватне уявлення про її психічні страждання. Безповоротно втративши дитину, позивач усвідомлює, що втратила перспективи щодо звичних життєвих проблем, мати підтримку в похилому віці, а тому несе моральні страждання, викликані необхідністю докладати зусиль для аргументації подальшого власного життя, що позбавляє її можливості вести звичний спосіб життя. Оскільки АТ "Українська залізниця" є володільцем джерела підвищеної безпеки та відсутність своєї вини у загибелі [PERSON] не довела, тобто не спростувала презумпцію завдавача шкоди. Отже, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, задовольняючи шкоду частково, суд приходить до висновку про покладення на відповідача як власника джерела підвищеної небезпеки обов`язку відшкодувати позивачці моральну шкоду, завдану смертю сина, факт заподіяння моральної шкоди позивачу у зв`язку з передчасною втратою близької людини підтверджений, позивач переживає душевні та психологічні страждання, позбавлена можливості отримувати від нього піклування та матеріальну допомогу, що тягне за собою порушення її нормальних життєвих зв`язків та докладання з їх боку додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 5 частини третьої постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31 березня 1995 року зазначено, що відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце у випадках, спеціально передбачених законодавством. Отже, вирішуючи спір, суд не може погодитися з думкою представника відповідача щодо необхідності застосування ч.2 ст. 1193 ЦК України в частині зменшення суми компенсації до мінімальної, виходячи із наступного. Так, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України). Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Так, відповідно до пунктів 2.2, 2.3 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених Наказом міністерства транспорту України від 19.02.1998р. № 54 (надалі Правила) передбачено, що перед тим як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), потрібно впевнитись у відсутності поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо). При наближені поїзду до перону або платформи громадяни повинні стежити за звуковими сигналами, що подаються з локомотива, моторвагонного рухомого складу та іншого спеціального самохідного рухомого складу, уважно слухати оповіщення, що передаються по гучному зв`язку. При наближенні поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо) требу зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити його і, впевнившись у відсутності рухомого складу, що пересувається по сусідніх коліях, почати перехід. Згідно із пунктом 2.6 Правил встановлено заборону пішоходам переходити і перебігати через залізничні колії перед поїздом (або локомотива, вагона, дрезини тощо), що наближається, якщо до нього залишилося менше ніж 400м. Разом із цим, відповідачем не доведено наявність підстав для звільнення його від відповідальності у зв`язку із тим, що завдання шкоди сталося внаслідок обставин непереборної сили або умислу потерпілого. Так, згідно протоколу оперативної наради № РПЧ 14/443 від 18.12.2017р. зазначено, що 14.12.2017р. під час руху поїзду № 6258 електропоїзд ЕР9є-654 сполученням Одеса-Вапнярка локомотивна бригада в складі машиніста [PERSON] , помічника машиніста [PERSON] на перегоні Дачна-Вигода на 1478км застосовано екстрене гальмування для уникнення наїзду на чоловіка. Наїзд уникнути не вдалося. Окрім того з вказаного протоколу не вбачається, що загиблий переходив або перебігав залізничні колії перед поїздом, не встановлена відстань між загиблим та потягом. З матеріалів кримінального провадження не вбачається також, що загиблий [PERSON] під час вказаних подій перебував в стані алкогольного сп`яніння. Врахувавши наведені обставини та норми матеріального права, суд вважає, що відповідачем не доведено наявність підстав для звільнення його від відповідальності або зменшення розміру відшкодування у зв`язку із тим, що завдання шкоди сталося внаслідок обставин непереборної сили або умислу потерпілого. Тому, приймаючи до уваги нематеріальність моральних страждань, відсутність чітких критеріїв майнового виразу душевного болю, з урахуванням принципів розумності та справедливості, суд вважає, що позивачці завдана моральна шкода, яка полягає у втраті душевного спокою, перебуванні у постійному стані стресу, що має триваючий характер. Визначаючи суму грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує, що дії відповідача призвели до тяжких непоправних наслідків у вигляді смерті сина позивачки, тоді як відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя, здоров`я та безпека належать до найвищих соціальних цінностей. Відтак, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача 100000 грн. Суд зазначає, що з урахування глибини страждань позивачки, того, що негативні наслідки вчиненого мають незворотній характер, такий розмір моральної шкоди не може вважатися завищеним або надмірним. Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає, що в даному випадку ціна позову визначається сумою грошових коштів, оскільки позов підлягає грошовій оцінці та вимога про відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, оскільки позивачка визначила її у грошовому вимірі. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.11.2018 року в справі №761/11472/15-ц (провадження №61-23674св18). Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Як роз`яснено в абз. 1 п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК в редакції 01.01.2004 року) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом «Про судовий збір»). Загальна сума заявлених вимог складає 300тис гривен, судовий збір не сплачений при зверненні до суду. Згідно з цим рішенням суду задоволено вимоги на загальну суму 100тис гривен. Таким чином, з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума судового збору з розрахунку пропорційно задоволених позовних вимог, що становить 2481 гривен. На підставі та

Outcome: partial