Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-25 00:00:00

В жовтні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «УБК-1» про стягнення заборгованості із заробітної плати, невиплачених відпускних та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, мотивуючи тим, що у період з 30 вересня 2020 року по 01 лютого 2021 року [PERSON] (далі - позивач) знаходився у трудових відносинах з товариством з обмеженою відповідальністю «УБК-1» (далі - відповідач). Зазначене підтверджується відповідними записами у трудовій книжці серії [NUMBER] . Відповідно до Наказу № 1 від 01.02.2021 р. Про звільнення [PERSON] , останній був звільнений із займаної посади 01.02.2021 р. Всупереч нормам закону, на вимогу [PERSON] відповідачем не було надано розрахункового листа із зазначенням сум, належних йому при звільненні, відтак позивач був змушений звернутись з письмовою заявою до Начальника Головного управління Держпраці у Київській області, у якій було викладено прохання провести позапланову перевірку ТОВ УБК-1 з приводу дотримання вимог трудового законодавства в частині звільнення його з посади юриста та проведення розрахунків при звільненні. Відповідно до листа Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці № 04.2/П-2І0Д/1 від 11.06.2021 р., у ході проведення позапланового заходу державного контролю з питань дотримання законодавства про працю на товаристві з обмеженою відповідальністю УБК-1 (ЄДРПОУ: 40621006) було виявлено ряд порушень чинного законодавства у частині звільнення [PERSON] із займаної посади. Так, встановлено, що в порушення ч. 1 ст. 116 КЗпП України відповідачем розрахункові кошти у розмірі 1 848,74 грн., в день звільнення не сплачені. Разом з цим зазначено, що відповідно до розрахункової відомості за лютий 2021 року нараховано компенсацію за вісім днів невикористаної щорічної відпустки у розмірі 1 546,24 грн., однак в порушення ч. 1 ст. 83 КЗпП України при звільненні грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки не виплачена. Просив суд стягнути із ТОВ УБК-1 на користь [PERSON] , грошові кошти у сумі 45 704,45 грн. з яких: 1 848,74 грн - сума заробітної плати, 42 309,19 грн. - стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 1 546,52 грн. - компенсація за вісім днів невикористаної щорічної відпустки та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 6 000, 00 грн. ( а. с. 1-3 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.10.2021 року ( а. с. 18 ), головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу. Ухвалою судді від 11 жовтня 2021 року позовна заява [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «УБК-1» про стягнення заборгованості із заробітної плати, невиплачених відпускних та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні була залишена без руху ( а. с. 23-25 ). 29 жовтня 2021 року за вх. № 50409 судом отримано заяву щодо усунення недоліків ( а. с. 28 ). Ухвалою судді від 01 листопада 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами\~ спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом ) сторін ( а. с. 35-36 ). 13 грудня 2021 року за вх. № 58610 судом отримано відзив на позовну заяву, в якому просили відмовити у задоволенні позову з додатками ( а. с. 41-47, 50-88 ). 05 січня 2022 року за вх. № 134 судом отримано відповідь на відзив ( а. с. 91-93 ). 10 січня 2022 року за вх. № 564 судом отримано заяву про збільшення позовних вимог, в якій просили суд стягнути із ТОВ УБК-1 на користь [PERSON] , грошові кошти у сумі 63 311,38 грн. з яких: 1 848,74 грн - сума заробітної плати, 59 916,12 грн. - стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 1 546,52 грн. - компенсація за вісім днів невикористаної щорічної відпустки, судовий збір у розмірі 908 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 16 000 грн. ( а. с. 102 ). 28 січня 2022 року за вх. № 3945 судом отримано заперечення на відповідь на відзив ( а. с. 123-126 ). 23 травня 2022 року за вх. № 15538 судом отримано від представника позивача додаткові письмові пояснення ( а. с. 159-162 ). 31 травня 2022 року за вх. № 16653 судом отримано заяву про збільшення позовних вимог, в якій просили суд стягнути із ТОВ УБК-1 на користь [PERSON] , грошові кошти у сумі 84 881,17 грн. з яких: 1 848,74 грн - сума заробітної плати, 81 485,91 грн. - стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 1 546,52 грн. - компенсація за вісім днів невикористаної щорічної відпустки, судовий збір у розмірі 908 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 23 000 грн. ( а. с. 186-187 ). 03 червня 2022 року за вх. № 17007 судом отримано від представника відповідача письмові\~ пояснення щодо судової практики, ва якій посилався на постанову ВП ВС від 25.05.2022 року у справі № 755/12623/19, в якій зазначалося, що з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України застосовується тримісячний строк звернення до суду ( а. с. 191-192 ). 21 червня 2022 року за вх. № 19657 судом отримано заяву щодо оновленого розрахунку позовних вимог, в якій просили суд стягнути із ТОВ УБК-1 на користь [PERSON] , грошові кошти у сумі 99 292,60 грн. з яких: 1 848,74 грн - сума заробітної плати, 95 897,34 грн. - стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 1 546,52 грн. - компенсація за вісім днів невикористаної щорічної відпустки, судовий збір у розмірі 908 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 23 000 грн. ( а. с. 209 ). 18 липня 2022 року за вх. № 23256 судом отримано від представника відповідача письмові пояснення , в яких вважають, що заява представника позивача про збільшення позовних вимог від 19.05.2022 року та від 15.06.2022 року не можуть бути прийняті до розгляду та підлягають поверненню, так як подані з порушенням вимог ст. 49 ЦПК України. Розгляд справи проводився неодноразово та відкладався у зв`язку з неявкою позивача в судове засідання, явку якого було визнано судом обов`язкову, останній раз розгляд справи було відкладено на 26.07.2022 року ( а. с. 215-218 ).\~\~\~\~\~\~\~\~ В судовому засіданні позивач та його представник, кожний окремо, підтримали позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог просили задовольнити вимоги позивача в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та просив відмовити в позові. Підтвердив, що дійсно між позивачем та відповідачем існували трудові відносини. При звільненні позивача, відповідач повністю з ним розрахувався, однак з технічної помилки дійсно останньому не було доплачена сума в розмірі 63,14 грн., яка була виплачена в червні 2021 року. Також, звертав увагу суду, що позивачем було пропущено трьох місячний строк для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] у період з 30 вересня 2020 року по 01 лютого 2021 року знаходився у трудових відносинах з товариством з обмеженою відповідальністю «УБК-1», що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці серії [NUMBER] ( а. с. 7 ). Відповідно до Наказу № 1 від 01.02.2021 р. Про звільнення [PERSON] , останній був звільнений із займаної посади 01.02.2021 р. за угодою сторін, згідно ст. 36 п. 1 КЗпП України. Позивач зазначав, що при звільненні, відповідач не провів з ним повний розрахунок та виплатив йому заробітну плату, а також компенсацію за невикористану відпустку. 25 березня 2021 року позивач [PERSON] звертався з заявою до начальника Головного управління Держпраці у Київській області про проведення перевірки у ТОВ «УБК-1» з приводу дотримання трудового законодавства в частині звільнення його з посади юриста та проведення розрахунків при звільненні ( а. с. 11 ). 11 червня 2021 року за вих. № 04.2/П-210Д/1 Головне управління Держпраці у Київській області повідомило [PERSON] , що в ході позапланового заходу встановлено, що в порушення вимог КЗпП України ТОВ «УБК-1» в день звільнення не виплатило кошти\~ в розмірі 1 848,74 грн.,\~ а також компенсацію за вісім днів невикористаної відпустки в розмірі 1 546,24 грн. ( а. с. 12-13 ). Звертаючись до суду з вищевказаними вимогами позивач зазначав на тому, що оскільки при звільненні відповідач не здійснив з ним розрахунок, що підтверджено перевіркою управлінням Держпраці, до сьогодні такий розрахунок не здійснений з боку відповідача, то такі суми заборгованості повинні бути стягнуті з відповідача\~ в судовому порядку, а також середній заробіток за весь час затримки при розрахунку по день ухвалення судового рішення. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1-2 ст. 115 КЗпП\~ України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП\~ України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Так, представник позивача неодноразово звертався до суду з заявами про збільшення позовних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. З матеріалів справи вбачається, що вказана справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження та відповідно перше судове засідання було проведено 12 січня 2022 року, про що свідчить протокол судового засідання ( а. с. 111-113 ). Оскільки представник позивача поштою направила заяву про збільшення позовних вимог 04.01.2022 року ( а. с. 110 ), отримана судом 10.01.2022 року ( а. с. 102 ), суд приходить до переконання, що вказана заява підлягає до розгляду судом. Стосовно заяви про збільшення позовних вимог, яка була отримана судом 31.05.2022 року ( а. с. 186-182 ), така заява не приймається судом до уваги, так як отримана з порушенням вимог ст. 49 ЦПК України. Також, заява, яка була отримана судом 21.06.2022 року від представника позивача щодо оновленого розрахунку позовних вимог, не приймається судом до уваги, оскільки також подана з порушенням ст. 49 ЦПК України. Суд не може погодитися з посиланням представника позивача, що така заява не є заявою про збільшення позовних вимог, оскільки з її прохальної частини вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти у більшому розмірі ніж у попередніх заявах. Тому, з урахуванням наведеного, суд розглядає позовні вимоги позивача з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, яка була отримана судом у відповідності до вимог ст. 49 ЦПК України 10 січня 2022 року. Аналізуючи отриману судом позовну заяву з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог від 04 січня 2022 року, а також надані сторонами докази, суд приходить до наступного. Так, в судовому засіданні встановлено та документально підтверджено матеріалами справи, які надані з боку відповідача, позивачу при звільненні було виплачено заробітну плату та компенсацію за вісім днів невикористаної відпустки ( а. с. 53-64, 71-88 ). Так, за даними Розрахункових відомостей та табелів обліку робочого часу за весь період роботи позивача відповідач з ним розрахувався наступним чином. Отже, за вересень 2020 року позивачу із ставки 5050,00 грн. нараховано 206,74 грн. заробітної плати (з вирахуванням податку та зборів), яку йому перераховано на картку 19.10.2020 року. За жовтень 2020 року із ставки 5 650,00 грн. нараховано 4 548.25 гривень заробітної плати (з вирахуванням податку та зборів), яку останній отримав готівкою під розпис 03.11.2020 року. За листопад 2020 року із ставки 5 650,00 грн. нараховано 2 166,00 гривень заробітної плати (з вирахуванням податку та зборів), яку позивач отримав готівкою під розпис 07.12.2020 року. За грудень 2020 року із ставки 5 650,00 грн. нараховано 2 274,25 гривень заробітної плати (з вирахуванням податку та зборів), яку позивач отримав готівкою під розпис 23.12.2020 року. За січень 2021 року із ставки 6 150,00 грн. здійснено виплату (переказ на картку) заробітної плати із переплатою в сумі 1 525,27 гривень (з вирахуванням податку та зборів) у зв`язку із перебуванням позивача у відпустці без збереження заробітної плати. За лютий 2021 року із ставки 6 150,00 грн. позивачу нараховано 1 973,18 грн., з яких: 307,50 грн. плата за 1 день роботи 01.02.2021 року + компенсація 8 днів щорічної оплачуваної відпустки 1 665,68 грн. - податок на доходи та військовий збір загалом 384,77 грн. та 1 525,27 гривень переплати за січень 2021 року, не доплачено 63,14 грн. Доплату в сумі 63,14 грн. проведено 23.06.2021 року платіжним дорученням на картку позивача. Таким чином, сума недоплати в день звільнення становила 63,14 гривень (1,02 % від заробітної плати) та сплачена на картку позивачу 23.06.2021 року, що підтверджується платіжним дорученням № 1967 від 23.06.2021 року. Окрім документального підтвердження, не спростовано і в судовому засіданні представником відповідача, а навпаки підтверджено, що у зв`язку із технічною помилкою з боку бухгалтера, дійсно при звільненні позивача не було сплачено в повному обсязі належні останньому суми, сума недоплати становила 63,14 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Тому, враховуючи встановлене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованість по сплаті заробітної плати при звільненні є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки відповідач розрахувався з позивачем при його звільненні, а частину боргу у розмірі 63,14 грн., яка не була сплачена при звільненні, відповідач добровільно перерахував позивачу, ще до подачі відповідно позову до суду. В судовому засіданні позивач підтвердив, що дійсно в червні 2021 року він отримав 63,14 грн. від відповідача. Тому, враховуючи вище встановлене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованість по сплаті заробітної плати при звільненні ( сума заробітної плати та компенсація невикористаної щорічної відпустки ) є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог позивача в частині стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 04.01.2022 року, то суд приходить до наступного. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Пункт 21 зазначеної постанови передбачає, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року. Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Судом встановлено та не спростовано з боку представника відповідача, а навпаки підтверджено, що при звільненні позивача, з останнім не було у повному обсязі здійснено розрахунок, сума у розмірі 63,14 грн. була доплачена 23.06.2021 року, що також підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача. Позивачем у заяві про збільшення позовних вимог від 04.01.2022 року, визначена сума стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 59 916,12 грн. Період такої затримки визначено з 01.02.2021 року по 04.01.2022 року ( а. с. 102 ). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Встановлено в судовому засіданні та не спростовано сторонами, що середньоденна заробітна плата позивача складала у розмірі 262,29 грн., середньомісячна заробітна плата становила у розмірі 5 650 грн. Таким чином, розмір компенсації середнього заробітку за період, коли з вини відповідача з позивачем не було здійснено розрахунок при звільненні у повному обсязі становить з 01.02.2021 року ( день звільнення ) до 23.06.2021 року ( здійснений розрахунок у повному обсязі ), включно, який підлягає відшкодуванню позивачеві становить у розмірі 25 704,42 гривень (98 робочих днів х 262,29 грн. ( сума середньоденного заробітку)\~ = 25 704,42 грн.). Представник відповідача в судовому засіданні звертав увагу суду на письмові пояснення щодо судової практики, які були направлені останнім суду 02.06.2022 року електронними засобами. Так, як у вказаних письмових поясненнях, так і в судовому засіданні представник відповідача зазначав, що позивачем було пропущено трьох місячний строк на подання позову про стягнення компенсації середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. У статті 234 КЗпП України не передбачається переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц зазначено, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. В постанові Великої палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 містяться висновки щодо правової природи середнього заробітку за час вимушеного прогулу, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визначеного статтею 117 КЗпП України. Зазначається, що середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах. А середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. За пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI. Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення цього середнього заробітку без обмеження будь-яким строком згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України та не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначеного частиною другою статті 235 КЗпП України. А на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI, не поширюється та застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Зазначається, що висновок Великої Палати Верховного Суду щодо правової природи середнього заробітку за час вимушеного прогулу, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України, висловлений у цій постанові, узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 362/7105/15-ц та Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеним в постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 620/3884/18, від 05 вересня 2019 року у справі № 813/1247/17, від 30 жовтня 2018 року у справі № 826/12721/17 та не узгоджується з висновком об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 від якого Велика Палата Верховного Суду відступає. Аналогічні правові висновки містяться і в постанові Великої Палати Верховного Суду\~ у справі № 755/12623/19 від 25.05.2022 року. У вказаному висновку ВП ВС резюмувала, що на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI, не поширюється та застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. У відповідності до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року по справі № 755/10947/17, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію. Так, як зазначено вище, позивач був звільнений з 01.02.2021 року, а до суду з вищевказаною вимогою звернувся 30.09.2021 року засобами поштового зв`язку ( а. с. 17 ), отримано судом 05.10.2021 року, про що свідчить відповідний штамп суду ( а. с. 1 ). Тобто, з пропуском тримісячного строку звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України. В судовому засіданні позивач зазначав, що при звільненні 01.02.2021 року ним було отримано лише трудову книжку, повний розрахунок відповідач з ним не здійснив. Отже, як встановлено в судовому засіданні, позивач був обізнаний про порушення його прав з не виплати йому при звільненні належних сум, саме з часу його звільнення, тобто з 01.02.2021 року. З боку позивача не надходило до суду жодної заяви про поновлення пропуску такого строку із зазначенням його поважності,\~ як і не зазначалося про це і під час розгляду справи в суді. Оскільки позивачем строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд враховуючи позиції викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з пропуском зазначеного строку. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: dismissed