Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-20 00:00:00

До Дарницького районного суду м. Києва звернулось Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - позивач, АТ «Альфа-Банк) до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ) про звільнення майна з-під арешту. Позовні вимоги мотивовані тим, що 23.03.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір №42.07-07/14. Цього ж дня між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Іпотечний договір, відповідно до якого, на забезпечення виконання основного зобов`язання, іпотекодавець передав в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: квартиру, загальною площею 94 кв.м., житловою площею 47 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з невиконання відповідачем зобов`язань за Кредитним договором, позивач був змушений розпочати процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки. 29.10.2019 року право власності на квартиру було зареєстроване за АТ «Альфа-Банк». Однак, позивачу стало відомо, що реалізувати майно на даний час неможливо, оскільки Дарницьким районним відділом державної виконавчої служби в м. Києві винесено постанову про арешт майна відповідача та оголошено заборону на його відчуження. Оскільки накладеним арештом порушено права позивача, як власника майна, розпоряджатися ним, АТ «Альфа-Банк» вимушений звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13 грудня 2019 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін для розгляду справи по суті в судове засідання та залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Дарницький районний відділ державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24 березня 2020 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] . Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15.12.2020 року зупинено провадження у даній справі, а ухвалою цього ж суду від 28.01.2022 року відновлено провадження у даній справі та призначено її розгляд у судовому засіданні. В судове засідання, яке відбулося 21.07.2022 року, сторони не з`явились, однак в матеріалах справи містяться заяви представників позивача та відповідача про розгляд справи за їхньою відсутністю. Представником Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було подано клопотання про розгляд справи без участі представника. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] в судове засідання не з`явилась, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи або про її розгляд у відсутність третьої особи до суду не подавала. Дослідивши матеріали справи, заяви та оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 23 березня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» (іпотекодержателем), правонаступником якого є позивач, та [PERSON] (іпотекодавцем) було укладено іпотечний договір № 42.02-11/259, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1212. Відповідно до умов вищевказаного договору [PERSON] передала в іпотеку банку нерухоме майно, яке належало їй на праві власності, а саме квартиру [ADDRESS] . Згідно з умовами, визначеними іпотечним договором, предмет іпотеки передається в іпотеку на забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит № 42.02-11/259 від 23.03.2007 на суму 210 000,00 дол. США, з кінцевим строком повернення до 22.03.2022. 23.03.2007 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна було внесено відомості про іпотеку (номер запису про іпотеку: 33935899) з одночасною забороною відчуження предмету іпотеки. 10.09.2019 єдиний акціонер АТ «Укрсоцбанк»» прийняв рішення про його припинення шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». Згідно рішень єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» та загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 15.10.2019 та відповідно до затвердженого передавального акту правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» є АТ «Альфа-Банк». В подальшому, 31.10.2019 державним реєстратором Геращенком В.В. Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. Київ винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) відповідно до якого право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за АТ «Альфа-Банк». Також судом встановлено, що постановою ВДВС Дарницького районного управління юстиції у м. Києві від 23.11.2015 року про арешт майна боржника за №49447639 накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Стаття 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно стст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. За змістом стст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним Положення цього конституційного принципу закріплені у стст. 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). За змістом ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів За змістом частинами 1, 2 статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з частиною 1 статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Водночас, частиною 1 статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Наведені вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Згідно із статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. Відповідно до частини 1 та пункту 6 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження». За змістом частини 1 статті 59 цього Закону до суду з позовом про визнання права власності на майно та зняття арешту з цього майна може звернутись особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові. А у відповідності до приписів п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Тому, виходячи з системного тлумачення статей 16, статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» і роз`яснень пункту 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» суд дійшов висновку, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлено власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач обґрунтував свої вимоги тим, що накладення арешту на майно порушує його права, як власника, захист якого передбачено статті 41 Конституції України, статтями 321, 328 ЦК України. При цьому, судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18.11.2021 року у цивільній справі №753/4705/20 за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» та державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію, яке набрало законної сили, визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Геращенка Володимира Васильовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 49451227 від 31.10.2019 року, яким здійснена реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] за АТ «Альфа-Банк» (номер запису про право власності: 33935647). Отже, оскільки рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18.11.2021 року припинено право власності позивача на спірну квартиру, а право вимагати звільнення майна з під арешту належить виключно власнику такого майна, при цьому позивач таким не є, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, відшкодування судових витрат позивачу не здійснюється. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed