Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-06 00:00:00

Позивач за первісним позовом звернулась до суду з зазначеним позовом та з урахуванням уточненої позовної заяви просила визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що витратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування вимог посилається на те, що [PERSON] є користувачем квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право користування підтверджується відміткою в паспорті про місце реєстрації Позивача за вказаною адресою та довідкою про склад сім`ї. Відповідно до довідки про склад сім`ї від 28.10.2019 у даній квартирі зареєстровані шестеро людей, а саме: 1. Відповідальна - [PERSON] , 1934 року народження. 2. [PERSON] , 1985 року народження, зареєстрована з 2001 року. 3. [PERSON] , 2004 року народження, зареєстрований з 2018 року. 4. Син - [PERSON] , 1956 року народження, зареєстрований з 1978 року. 5. [PERSON] , 1959 року народження, зареєстрована з 200- року. 6. [PERSON] , 1998 року народження, зареєстрована з 2000 року. Однак, [PERSON] не проживає в житловому приміщенні понад 1 рік без поважних причин, про що складено акт непроживання особи за місцем реєстрації від 28.10.2019. Таким чином, Відповідач на даний час прописана (зареєстрована) за вищевказаною адресою, хоча фактично, в зазначеній квартирі ніколи не проживала та не проживає. У [PERSON] відсутнє особисте спальне місце, речі побуту та будь-яке її майно за місцем її реєстрації. Відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере і взагалі квартирою вона не цікавиться. Слід зазначити, що перешкод в користуванні жилим приміщенням ні Позивач, ні інші члени сім`ї Відповідачу не чинили. Факт реєстрації Відповідача за вказаною адресою порушує право Позивача на вільне розпорядження і користування майном, зокрема вона позбавлена можливості оформити субсидію та відкрити особистий рахунок, що і стало причиною звернення [PERSON] до суду із зазначеним позовом. [PERSON] 21 січня 2020 року звернулась до суду із зустрічним позовом та просила проголосити рішення, котрим Зобов`язати відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не чинити [PERSON] , [INFO] , та її малолітньому сину, [PERSON] , [INFO] , перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] та вселити [PERSON] , [INFO] , та її малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , у квартиру [ADDRESS] . Вимоги позову обґрунтувала тим, що бабуся позивачки за зустрічним позовом, [PERSON] ,яка була наймачем , померла у квітні 2019 року. При житті бабусі [PERSON] проживала разом з нею у кімнаті, там знаходилися її речі. позивачка надавала бабусі гроші для сплати комунальних послуг. [PERSON] була проти проживання [PERSON] у квартирі, але була жива бабуся, яка бажала, щоб остання проживала разом з нею та батьком, доглядала за нею, купляла продукти харчування. [PERSON] постійно чинила перешкоди у користуванні спірною квартирою, учиняла сварки, та після смерті бабусі вона вирішила позбавити права на користування спірним житлом та права на приватизацію. Після смерті бабусі [PERSON] була вагітна та не могла ставити під загрозу життя свого на той час ще ненародженого сина оскільки [PERSON] влаштовувала сварки та не впускала її до квартири, що стало причиною її відсутності у спірної квартирі. [INFO] в [PERSON] народився син, [PERSON] . 18.12.2019 року [PERSON] зареєструвала його місто мешкання за адресою: [ADDRESS] , що говорить про те, що вона не утратила зв`язку з житлом та намагалася повернутися до кімнати, де проживала разом з бабусею. Малолітня дитина не може проживати у квартирі без своїх батьків. Як зазначила позивачка у своєму позові, після народження сина деякий час вона не мала можливості проживати у вказаній квартирі, тому як після пологів їй був потрібен сторонній догляд у зв`язку з операцією (кесарів розтин) . На теперішній час відповідачі не впускають [PERSON] у квартиру та змінили вхідні замки. У квартирі [ADDRESS] проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та її син, [PERSON] . Квартира складається з двох жилих кімнат. 10.01.2020 року [PERSON] звернулася до Суворовського відділу поліції у м.Одесі з заявою про вселення до квартири у якій виклала всі обставини. Як зазначила позивачка за зустрічним позовом, іншого житла в неї та її дитини не має, що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На теперішній час [PERSON] тимчасово мешкає у батьків батька свого сина. Окрім того повідомила суд, що [PERSON] має у власності шість квартир у місті Одесі на праві власності. Одну з цих квартир (квартира [ADDRESS] ) їй подарувала покійна бабуся, тому як сподівалася, що спірна квартира частково залишиться [PERSON] 14 листопада 2019 р. (л.с.15,16) провадження по справі відкрито та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. На адресу суду 21 січня 2020 року надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] , котра виступає в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина, [PERSON] ( [ADDRESS] ) до [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ), третя особа: орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради (65025, м. Одеса, пр. Добровольського, 106) про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні житлом та вселення. 22 січня 2020 р. (л.с.61,62) суд прийняв до спільного розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] , котра виступає в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина, [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні житлом та вселення. Також суд перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 16 березня 2020 року судом прийнято до розгляду заяву про уточнення позовних вимог [PERSON] , представника позивача [PERSON] , що подана в рамках розгляду цивільної справи за №523/17108/19. (а.с. 86). Представник [PERSON] , адвокат Аруцева І. Г. надала клопотання про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача за первісним позовом, просила задовольнити уточнені позовні вимоги в повному обсязі та відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог в повному обсязі. (а.с. 187). Представник [PERSON] , адвокат Сєдова Л. П. надала клопотання про розгляд справи по суті позовів за її відсутності та відсутності відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом. Просила задовольнити зустрічні позовні вимоги в повному обсязі та відмовити у задоволенні первісного позову. (а.с. 186,188). Відповідачі за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] надали клопотання про розгляд справи за їх відсутності, просили відмовити у задоволенні зустрічного позову. (а.с. 67,68). Третя особа за зустрічним позовом орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не прибула, про розгляд справи повідомлена належним чином. Враховуючи вимоги\~ст. 223 ЦПК України\~та ст.6 Конвенції\~Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності представника третьої особи за зустрічним позовом. З`ясував обставини справи, дослідив та проаналізував матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог за первісним позовом та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є користувачем квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право користування підтверджується відміткою в паспорті про місце реєстрації Позивача за вказаною адресою та довідкою про склад сім`ї. Відповідно до довідки про склад сім`ї від 28.10.2019 у даній квартирі зареєстровані шестеро людей, а саме: 1. Відповідальна - [PERSON] , 1934 року народження. 2. [PERSON] , 1985 року народження, зареєстрована з 2001 року. 3. [PERSON] , 2004 року народження, зареєстрований з 2018 року. 4. Син - [PERSON] , 1956 року народження, зареєстрований з 1978 року. 5. [PERSON] , 1959 року народження, зареєстрована з 200- року. 6. Внучка - [PERSON] , 1998 року народження, зареєстрована з 2000 року. (а.с. 8). Однак, [PERSON] не проживає в житловому приміщенні понад 1 рік без поважних причин, про що складено акт непроживання особи за місцем реєстрації від 28.10.2019. (а.с. 7). [INFO] в [PERSON] народився син, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . (а.с. 48). 18.12.2019 року [PERSON] зареєструвала його місто мешкання за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 49). Таким чином, Відповідач на даний час прописана (зареєстрована) за вищевказаною адресою, хоча фактично, в зазначеній квартирі ніколи не проживала та не проживає. У [PERSON] відсутнє особисте спальне місце, речі побуту та будь-яке її майно за місцем її реєстрації. Відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере. Як вказано у Постанові ВСУ № 6-709цс16 від 16.11.2016 року, зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За результатом розгляду вказаної справи ВСУ постановив: «Усунути перешкоди [PERSON] у користуванні будинком, що розташований [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням». Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Згідно положень статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст.\~80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Позивачем за зустрічним позовом не надано жодних належних та допустимих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, не надано доказів проживання за адресою: [ADDRESS] . Не надано доказів понесення витрат на утримання спірного нерухомого майна. Окрім того, позивачем за зустрічним позовом не доведено того, що відповідачами створювались їй перешкоди у користуванні спірною квартирою. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Що стосується зняття осіб\~з реєстраційного обліку, дана вимога не є такою, що підлягає розгляду та вирішенню при розгляді справи у порядку цивільного судочинства. Разом з тим, на виконання\~ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», у тому числі, остаточне рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою)\~є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). На підставі вищезазначеного, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги за первісним позовом, щодо визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, визнавши [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . В задоволенні первісного позову про зняття осіб з реєстраційного обліку відмовити у задоволенні. В задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити у задоволенні за недоведеністю позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial