Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-31 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] через свого представника звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 18.09.2017, яка станом на 01.02.2021 року становить 221 245,99 грн і складається з 154 800,00 грн - сума основної заборгованості, 12 405,21 грн - три відсотки річних за прострочення виконання зобов`язання, 23 080,78 грн - інфляційні втрати, 30 960,00 - штраф. В обґрунтування своїх вимог позивач вказувала, що 18.09.2017 року [PERSON] взяв у позику у [PERSON] 154 800,00 грн, що підтверджується виданою відповідачем розпискою від 23.04.2018, та зобов`язувався повернути кошти в повному обсязі до 01.06.2018, проте свої зобов`язання не виконав. 14 липня 2019 року було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор [PERSON] відступила [PERSON] право вимоги від боржника [PERSON] виконання зобов`язань за розпискою від 23.04.2018. 05 серпня 2020 року позивач направила відповідачу повідомлення про заміну кредитора у зобов`язанні з вимогою про повернення заборгованості. Відповідач отримав зазначене повідомлення 11.08.2020, однак у добровільному порядку кошти не повернув, що стало причиною для звернення позивача до суду. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 19 березня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження за вищевказаним позовом. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце повідомлявся належним чином, у попередньому судовому засіданні разом зі своїм представником проти задоволення позову заперечували з посиланням на те, що розписка не містить посилань про передачу грошових коштів. Спірна розписка була написана відповідачем в якості гарантії оплати праці за фільм, так як [PERSON] був співзасновником «Фільм-Сервіс». Також зазначав, що існує шість розписок від його імені, як гарантія на виплату заробітної плати. [PERSON] як засновник фірми розрахувалася з усіма людьми, що були задіяні до зйомки, а тому просив в задоволенні позову відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити у повному обсязі з огляду на таке. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з розпискою від 23.04.2018, написаною відповідачем [PERSON] , останній отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 154 800,00 грн у борг та зобов`язався їх повернути у повному обсязі у строк до 01.06.2018. Судом встановлено, що оригінал розписки знаходиться у позивача, оригінал вказаної розписки оглянуто судом у судовому засіданні. За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У постанові Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Окрім того, суд вважає, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З огляду на досліджені докази, наявні у справі, суд приходить до висновку, що між відповідачем та [PERSON] у належній формі укладено договір позики, проте відповідач порушив свої зобов`язання щодо своєчасного повернення грошових коштів, вчинена сторонами письмова форма договору позики не лише є доказом факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Своїм підписом відповідач засвідчив, що його волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає його внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України, встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 14 липня 2019 року було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор [PERSON] відступила [PERSON] право вимоги від боржника [PERSON] виконання зобов`язань за розпискою від 23.04.2018. 05 серпня 2020 року позивач направила відповідачу повідомлення про заміну кредитора у зобов`язанні з вимогою про повернення заборгованості. Відповідач отримав зазначене повідомлення 11.08.2020, однак у добровільному порядку кошти не повернув, що стало причиною для звернення позивача до суду. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, враховуючи, що відповідач [PERSON] зобов`язання повернути кошти у розмірі 154 800,00 грн у строк, визначений договором позики, а саме до 01.06.2018, не виконав, права позивача підлягають захисту, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики в розмірі 154 800,00 грн. Згідно зі ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд, перевіряючи наданий позивачем розрахунок 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язань за період з 02.06.2018 до 01.02.2021 погоджується із визначеним позивачем розміром 3% річних у сумі 12 405,21 грн та розміром інфляційних втрат за вказаний період у сумі 23 080,78 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Протягом розгляду цивільної справи відповідач не скористався своїми процесуальними правами та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, з огляду на ст. 77-88 ЦПК України, який би містив інформацію щодо предмету доказування, в підтвердження своєчасного виконання своїх зобов`язань за укладеним договором позики. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Частиною 1 ст. 550 ЦК України визначено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Відповідно до умов договору позики, підтвердженого розпискою від 23.04.2018, у випадку прострочення повернення суми позики відповідач зобов`язувався сплатити штраф у розмірі 20 (двадцяти) відсотків від суми несвоєчасно повернутих коштів. Таким чином, враховуючи розмір простроченої заборгованості за договором позики - 154 800,00 грн, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню штраф у розмірі 30 960,00 грн. Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2 216,46 грн. На підставі викладеного, ст. 512, 514, 525, 526, 527, 549, 550, 625, 639, 1046-1050 ЦК України,

Outcome: approved