Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-10 00:00:00

28 січня 2022 року позивач КП «Водоканал» в особі представника за довіреністю Герасименко О.В. звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь КП «Водоканал» боргу за спожиту воду й послуги водовідведення в розмірі 43\~385,12 гривень та судового збору в розмірі 2\~481,00 гривню. В обґрунтування позову зазначив, що відповідачі проживають\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~користуються послугами КП «Водоканал», але оплату за них в повному обсязі не вносять, у зв`язку з чим за період з 01 березня 2012 року по 31 жовтня 2021 року утворилася заборгованість в сумі 43\~385,12 гривень, яку позивач просить стягнути з відповідачів солідарно, а також понесені судові витрати у вигляді судового збору. Ухвалою від 16 лютого 2022 року відкрито провадження у справі, яку призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін. Сторони були сповіщені про місце, дату й час розгляду справи згідно ст.128 ЦПК України та відповідним повідомленням на офіційному вебсайті судової влади; надано час для подання відзиву та заперечень. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, в надала заяву про розгляд справи провести без участі сторони позивача, за наявними матеріалами з ухваленням заочного рішення. 11 липня 2022 року відповідачка [PERSON] подала до суду заяву, за змістом якої наполягає на застосуванні у справі строку позовної давності. В іншій частині відповідачі визнають позов в повному обсязі, і просять стягнути з них 50% судового збору. Розгляд справи просить провести без їх участі. Таким чином, неявка учасників, з урахуванням наданих ними заяв і доказів, не перешкоджає суду вирішити спір по суті. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено,\~що місце проживання відповідачів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Згідно п.1 ч.1 ст. 20 та п.1 ч.1 ст. 7 Законів України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV та №2189-VIII відповідно (далі Закони України №1875-IV, №2189-VIII) споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно з законодавством і умовами укладених договорів. Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї матеріалів, у період з 01 березня 2012 року по 31 жовтня 2021 року за вказаною адресою місця проживання та реєстрації відповідачів [PERSON] та [PERSON] , комунальним підприємством «Водоканал» були надані, а відповідачами спожиті послуги з централізованого водопостачання і водовідведення без будь-яких заперечень щодо їхньої якості. У зв`язку\~з цим\~відповідно до\~п.5\~ч.3\~ст.\~20\~Закону України\~№1875-IV,\~п.5\~ч.2\~ст.\~7\~Закону України\~№2189-VIII\~«Про житлово-комунальні\~послуги» у\~відповідачів виникло\~зобов`язання з\~оплати житлово-комунальних\~послуг за\~цінами/тарифами,\~встановленими відповідно\~до законодавства,\~у строки,\~встановлені відповідними\~договорами.\~За змістом\~ч.1\~ст.\~9\~закону №2189-VIII\~споживач здійснює\~оплату за\~спожиті житлово-комунальні\~послуги щомісяця,\~якщо інший\~порядок та\~строки не\~визначені відповідним\~договором. При\~цьому,\~споживач не\~звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Згідно п.10 ч.1 ст. 7 Закону України №417-VIII «Про\~особливості здійснення\~права власності\~у багатоквартирному\~будинку», ст.ст.\~67,\~68\~ЖК України співвласник/наймач зобов`язаний своєчасно оплачувати спожиті житлово-комунальні послуги за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно п.18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою КМУ №630 від 21 липня 2005 року, плата за надані послуги вноситься щомісячно. За рішенням Запорізької міської ради № 546 від 28.10.1999 року збирання абонентської плати з населення за водокористування та водовідведення проводиться окремо від інших комунально-побутових послуг, а функції зі збору платежів з населення передано КП «Водоканал». Проте, як зазначено позивачем у позові і що визнано стороною відповідачів, зобов`язання зі сплати спожитих послуг за період з 01 березня 2012 року по 31 жовтня 2021 року [PERSON] та [PERSON] належним чином не здійснювали, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 43385,12 гривень, що підтверджується відповідним розрахунком та довідкою. У відповідності до ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином та у встановлені строки відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Згідно ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Таким чином, виходячи з наведених вимог законодавства, враховуючи та аналізуючи надані докази, суд приходить до висновку, що відповідачі, не виконуючи належним чином зобов`язання споживачів з оплати спожитих житлово-комунальних послуг, порушили встановлений законом, договором строк і порядок для їх оплати, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. Водночас, відповідачка [PERSON] надала суду заяву про застосування позовної давності. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Також Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. У відповідності до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно положень ч.ч.1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позовна давність до вимог, сплата яких здійснюється щомісячними платежами, вираховується окремо щодо кожного з платежів. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Вирішуючи питання про переривання строку позовної давності, суд виходить з такого. Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу ч.3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] жодну оплату нарахувань не здійснювали. Отже наявність випадків переривання строку позовної давності щодо кожного з платежів за спірний період до лютого 2017 року, стороною позивача не доведено. Також стороною позивача не наведено доказів поважності пропуску строку звернення до суду з позовом щодо частини позовних вимог з березня 2012 року по лютий 2017 року. Згідно п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, але лише в межах строку загальної позовної давності з березня 2017 року з огляду на дату звернення до суду з позовом, та введення в березні 2020 року карантину з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби COVID-19, за вирахуванням платежів, здійснених відповідачами в цей період, про що зазначала відповідачка [PERSON] , і що підтверджується наданим суду розрахунком заборгованості. Так, загальна сума нарахувань за надані протягом зазначеного періоду позивачем послуги становить 26630,07 гривень. Вказана сума і підлягає стягненню з відповідачів. Судові витрати, що понесені та документально підтверджені позивачем: 2\~481,00 гривень судового збору, відповідно до вимог ч.1 ст. 142 ЦПК України підлягають наступному розподіленню: 50 відсотків судового збору, що становить 1240,5 гривню, підлягають поверненню позивачу з державного бюджету, решта (1240,5 гривень) стягненню з відповідачів по 620,25 гривень з кожного.

Outcome: partial