Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-21 00:00:00

[PERSON] , звернувся до суду із позовом, в якому із врахуванням заяви, поданої 06.04.2021, просить: - визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 36 кв.м.; - визнати заповіт [PERSON] від 05.03.2010 недійсним в частині розпорядження Ѕ частиною вказаної квартири; - припинити право власності [PERSON] на Ѕ частину вказаної квартири; - стягнути із [PERSON] грошові кошти в сумі 72\~307,50 грн. в рахунок вартості грошової компенсації за припинену Ѕ частку у праві спільної часткової власності на вказану квартиру; - стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] вартість витрат на оплату комунальних послуг в сумі 45\~744,50 грн. Узагальнені доводи учасників справи. Позивач зазначає, що він та [PERSON] із 1994 року по день смерті останньої ( [INFO] ) проживали однією сім`єю та вели спільне господарство. В 1994 році вони спільно придбали однокімнатну квартиру в будинку [ADDRESS] . Після покращень, у 1997 році продали її та на отримані кошти купили двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира була продана в 2003 році і на отримані кошти, а також кошти позивача, отримані від брата у борг та від продажу власного майна, було куплено квартиру [ADDRESS] , яка була надана сину [PERSON] . Також за вказані кошти було куплено квартиру [ADDRESS] . У вказаній квартирі позивач проживає більше 10 років. 17.09.2004 позивач продав належну йому нерухомість та на отримані кошти в сумі 75\~385 грн. виконав покращення та капітальний ремонт спільної квартири, що встановлено рішенням у справі №2о-234/2010. Висновком експертизи підтверджено факт здійснення вказаного ремонту. У вересні 2008 року [PERSON] захворіла на рак, стан її здоров`я погіршився. З 2008 році [PERSON] перебувала на його утриманні, зокрема позивачем отримано дохід в сумі 99\~729,63 грн. тоді як [PERSON] лише 10\~439,71 грн. Поганим фізіологічним станом останньої скористалася [PERSON] , та у час коли позивач перебував на роботі остання завезла [PERSON] до нотаріуса де вона зробила розпорядження на випадок смерті на користь [PERSON] . Позивач зазначає, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власності його та [PERSON] по Ѕ частині, тому розпорядження нею в цілому у заповіті не відповідає вимогам закону. Позивач вказує, що тривалий час проживає у квартирі та утримує її, тому просить припинити право спільної власності на Ѕ частину такої квартиру за відповідачем. За припинення права власності просить стягнути з нього вартість Ѕ частки квартири 110 тис. грн., від якої відняти половину сплачених ним за ремонт грошових коштів в сумі 37\~692,50 грн. (75\~385/2). Крім того, протягом тривалого часу позивач утримує квартиру, за період з березня 2010 року до березня 2021 року позивачем сплачено за спожитий природні газ 76\~067,67 грн., послуги водопостачання 9\~100 грн., електроенергію 4\~947,99 грн., вивезення відходів 1\~373,34 грн., а всього 91\~489 грн., половину із яких, 45\~744,50 грн., слід стягнути з іншого співвласника відповідача. Відповідач заперечує проти позову, вказує, що позивач та [PERSON] почали проживати однією сім`єю, вже після купівлі спірної квартири. До того вказані особи разом не проживали, а позивач перебував в іншому шлюбі до 2000 року. Рішенням про встановлення факту спільного проживання не встановлено часу з якого позивач та [PERSON] почали проживати разом. Згідно довідки з місця роботи позивача вбачається, що він проживав за іншими адресами. Власну квартиру позивач продав вже після того, як були оплачено проведення ремонтних робіт у квартирі. На той час дохід позивача був малим та у нього не могло бути коштів на оплату за ремонтні роботи. Доводи про позику коштів у брата та їх повернення після продажу власної квартири з`явилися вже після заперечень відповідача із цього приводу. [PERSON] , до самої смерті, вела повноцінний спосіб життя та отримувала дохід. Саме остання виявила волю на складення заповіту. Вимоги про припинення права відповідача на частку у квартири та стягнення її вартості із позивача не ґрунтуються на законі. Крім того звертає увагу, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення із позовом до суду, оскільки про наявність заповіту позивачу було відомо ще у 2010 році, оскільки він його оскаржував. Позивачем не доведено здійснення вкладень у квартиру, в наслідок яких така істотно збільшилася у своїй площі та вартості. В судовому засіданні представники позивача та відповідача навели доводи аналогічні фабулі заяв по суті спору, представник позивача просила позов задовільнити, представник відповідача у позові відмовити.. Треті особи явки представників не забезпечили, причин неявки не повідомили. Обставини, встановлені судом. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб позивача із [PERSON] розірвано 21.03.2000. Згідно договору купівлі-продажу від 09.08.2003 [PERSON] купила у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Позивачем надано заяву продавця вказаної квартири [PERSON] у якій він стверджує, що продав квартиру сімейній парі позивачу та [PERSON] , гроші за квартиру передав позивач. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.12.2003 [PERSON] набув право власності на половину житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Згідно відповіді приватного нотаріуса Юрченко Л.Л., ним, 30.12.2003 за реєстровими номерами 6800 та 6802 було посвідчено договори дарування вказаних вище будинку та земельної ділянки від [PERSON] та [PERSON] . Згідно договору купівлі-продажу від 17.09.2004 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] продали [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 127\~441 грн. Договір підписано також іпотекодержателем АКБ «Райффайзенбанк Україна». Позивачем долучено договір на виконання будівельних робіт від 05.07.2004, укладений ним як замовником та предметом якого було визначено: будівництво прибудови до будинку по [ADDRESS] , а також акт приймання виконаних підрядних робіт на суму 74\~735 грн., складеним 30.08.2004. Також долучено довідку про вартість виконаних роботі на вказану суму та квитанції до прибуткового касового ордеру від 30.08.2004 на 37\~235 грн. та від 07.07.2004 на 37\~500 грн. Із поверхових планів на квартиру [ADDRESS] вбачається, що станом на 20.06.2003 квартира мала площу 36 кв.м., станом на 31.08.2005 51 кв.м.. При цьому вказано, що прибудова А-1 є самочинною. При цьому [PERSON] зверталася із заявою про узаконення самочинного будівництва 26.11.2007. Згідно довідки КГЖЕП «Експрес» від 13.12.2007 їй дозволено добудувати кухню та коридор. Згідно відповіді на адвокатський запит від 09.11.2015 Головного архітектурно-планувального управління ДМР За висновком експерта, при співставленні об`ємів робіт, зазначених в акті приймання виконаних будівельних робіт за серпень 2004 року із фактичними обсягами робіт, визначених на підставі проведених вимірів, за виключенням робіт, що відносяться до прихованих, невідповідності не виявлено. Із відмітки в паспорті громадянина України місце проживання позивача було зареєстровано 14.08.2008 за адресою: [ADDRESS] . Позивачем долучено довідку про нарахування заробітної плати [PERSON] за 2007-2008 роки, індивідуальні відомості про застраховану особу щодо позивача за 2008 2013 роки та довідки про виплату пенсії позивачу за 2008 2010 роки. [PERSON] складено заповіт від 05.03.2010 на [PERSON] щодо всього, належного їй на момент смерті майна. Згідно довідки роботодавця [PERSON] працював на посаді старшого диспетчера у ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова». В періоди: 12.08.1958 29.1.1958; 25.05.1962 13.05.1999; 23.07.2003 09.12.2013 [PERSON] , згідно особових карток проживавав за адресами: [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; [ADDRESS] . З 01.08.2003 його заробітна плата становила 185 грн., з 01.07.2004 260 грн. [PERSON] померла [INFO] . 08.04.2010 [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. 09.09.2010 із заявою про прийняття спадщини звернувся [PERSON] . Нотаріусом відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із ненаданням правовстановлюючого документу на спірну квартиру та документ, який підтверджує родинні відносини із спадкодавцем. Згідно довідки Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради від 05.02.2013 по [ADDRESS] [PERSON] проживала одна до свої смерті. Згідно довідки Квартального комітету Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.05.2010, по [ADDRESS] , спільно із [PERSON] проживала та була зареєстрована [PERSON] до свої смерті. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.11.2010 у справі №2-234/2010 встановлено факт, що [PERSON] мешкав однією сім`єю чоловіка та жінки без укладення шлюбу з [PERSON] , яка померла [INFO] . У рішенні вказано, що факт проживання [PERSON] та [PERSON] підтверджується договором на виконання будівельних робіт, довідкою, актом та квитанціями до нього згідно якими [PERSON] зробив у спірній квартирі капітальний ремонт. Додатковим рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.09.2013 визначено період спільного проживання з 22.04.2000 по 22.03.2010. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.02.2014 додаткове рішення скасовано. Ухвала апеляції мотивована тим, що судом першої інстанції не досліджувалося питання строку спільного проживання. В межах справи №2-3495/11 [PERSON] відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним оскаржуваного заповіту. Підставами оскарження заповіту позивач вказував, що [PERSON] , внаслідок тяжкої хвороби та лікування, не могла усвідомлювати своїх дій, оскільки відчувала безперервний біль та приймала знеболюючі препарати, які за своєю суттю є наркотиками, а також, що [PERSON] розпорядилася майном яке є їх спільною власністю. Апеляційним судом встановлено, що догляд за [PERSON] здійснювала [PERSON] , яка є матір`ю відповідачки [PERSON] (двоюрідна племінниця [PERSON] ). Задовольняючи позов суд першої інстанції вказував на відсутність жодних доказів набуття власності на Ѕ частину квартири [PERSON] не надано. При чому позов у цій справі подано [PERSON] у 2011 році та у ньому було заявлено вимоги про визнання недійсним заповіту [PERSON] та визнання за ним права власності на Ѕ частину спірної квартири. Після залишення позову без руху, [PERSON] виключив позовну вимогу про визнання права власності. В межах справи №204/2945/13-ц [PERSON] відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частини квартири [ADDRESS] . Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивачу, суди виходили з того, що позивачем не надано належних доказів того, що спірна квартира належить йому на праві спільної сумісної власності. Крім того вказаними рішеннями встановлено, що позивач до 2000 року перебував у шлюбі з іншою жінкою, а часу спільного проживання [PERSON] та [PERSON] судовим рішенням не встановлено. Згідно висновку з звіту про оцінку майна, станом на 23.11.2020 вартість квартири [ADDRESS] становить 220 тис. грн. Законодавство та висновки Верховного Суду, що застосовані судом. Щодо права на оскарження заповіту. За приписами ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.5 ст.216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. У відповідності до ч.2 ст.1275 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Щодо права власності на майно, придбане до 01.01.2004. Нормами КпШС України не передбачалося виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю було тільки майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 22 КпШС України). Так, згідно із частиною першою статті 17\~Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17\~Закону України «Про власність»\~вважається правильно застосованим. Вказане узгоджується із висновком викладеним у постанові Верховного Суду України від 11.032015 у справі 6-211цс14, Верховного Суду від 30.09.2019 у справі №712/13305/15-ц. Щодо трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя в особисте майно іншого із подружжя. За приписами ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ст.62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними,\~то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у\~статті 62\~СК України\~не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. При посиланні на вимоги статті 62\~СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20). Саме на позивача покладається обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62\~СК України, оскільки спростовується презумпція особистої приватної власності відповідача (постанова ВС від 30.06.2022 у справі №570/2828/18-ц). Окрім цього, у постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі №6-47цс16 та в постановах Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №454/1678/16-ц, від 11.09.2019 у справі №158/2404/13-ц, від 12.02.2020 у справі №488/3103/17-ц, від 23.06.2022 у справі №463/5746/18 викладено правові висновки, згідно яких за позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва, суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Щодо припинення права власності на частку у спільному майні. У відповідності до ст.365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4)\~таке припинення\~не завдасть\~істотної шкоди\~інтересам співвласника\~та членам\~його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Щодо покладення обов`язку із оплати комунальних послуг. У відповідності до ст.322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом із\~цим,\~п. 5 частини третьої\~статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20.04.2016 у справі №6-2951цс15. За приписами п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. За висновком наведеним у постанові Верховного Суду від 20.06.2018 у справі №725/3790/16-ц, при цьому тлумачення вказаної статті свідчить, що управління, утримання та збереження спільного майна не охоплює собою житлово-комунальні послуги. Це зумовлено тим, що житлово-комунальні послуги надаються на підставі договору про надання таких послуг. Більше того, житлово-комунальні послуги надаються не квартирі, як об`єкту права власності, а певному суб`єкту - власнику (співвласнику, наймачу, суб`єкту сервітуту тощо) квартири, який проживає в квартирі. По своїй суті надання житлово-комунальних послуг направлене на задоволення потреб власника (співвласника, наймача, суб`єкта сервітуту тощо) квартири і споживаються саме відповідним суб`єктом, а не для управління, утримання та збереження квартири, що перебуває в спільній частковій власності. Щодо позовної давності. За висновоком, наведеним у поснанові ВП ВС від 23.11.2021 у справі №\~359/3373/16-ц, питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Зокрема, в пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння. Висновки суду. Щодо заповіту. У цій частині позов мотивований тим, що спадкодавець розпорядилася спірною квартирою в цілому, проте мала право лише на Ѕ квартири. Оскільки право власності на іншу Ѕ частину квартири належить позивачу то заповіт підлягає визнанню недійсним. Проте змістом оскарженого заповіту охоплюється всі права та обов`язки, що будуть належати спадкодавцю на момент смерті. У змісті заповіту відсутні зазначення про конкретне майно, зокрема й відсутня згадка про спірну квартиру. За таких обставин заповітом не порушуються права позивача. Жодних передумов стверджувати, що змістом заповіту охоплюється розпорядження чужим майном немає. Представник позивача в судовому засіданні із цього приводу не змогла навести жодних аргументів. Щодо права власності позивача на спірну квартиру. По-перше, позивач вже звертався із позовом про оскарження заповіту, який мотивував, серед іншого тим, що [PERSON] розпорядилася його часткою у спірній квартирі (справа №204/2945/13-ц). Проте позивач таких підстав не довів. Помилки позивача щодо неналежного доведення не можуть виправлятися за допомогою повторного вирішення справи. Інше вирішення даного питання в межах даної справи було б порушенням принципу правової визначеності та знівелювало б рішення в справі №204/2945/13-ц, яке набрало законної сили. По-друге, позивач не надав жодного доказу на підтвердження того, що набуваючи право власності як на спірну квартиру, так і на попередню квартиру, [PERSON] перебувала у фактичних шлюбних відносинах із позивачем. Зокрема рішення у справі №2-234/2010 не визначено часу спільного проживання, що прямо вбачається із мотивувальної та резолютивної частин вказаного рішення, а також це випливає із змісту ухвали апеляційного суду по цій справі, якою скасовано додаткове рішення, та зі змісту ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.08.2013. По-третє, сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах, без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна, набутого до 01.01.2004, про що вказано у вказаних висновках Верховного Суду. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження, що у придбання [PERSON] спірної квартири чи попередньої квартири були вкладені його кошти. Додатково, щодо доводів позивача про набуття права власності на частину спірної квартири у зв`язку із будівельними роботами слід зазначити наступне. Позивачем не доведено істотність збільшення вартості спірної квартири, зокрема що в наслідок вкладень первинний об`єкт нерухомості фактично розчинився, знівелювався, втратився чи став настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився. Позивачем не надано із цього приводу оцінки майна до вкладень та після них, і що збільшення вартості не є наслідком коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя. Обов`язок доведення викладеного лежить на позивачу, про що вказує Верховний Суд. За не доведенням вказаного позивач вправі вимагати грошової компенсації понесених затрат. Особливу увагу у цьому контексті слід звернути на те, що позивач, в межах даного спору, претендує лиш на квартиру у первинних межах та площі, тоді як за рахунок вказаних будівельних робіт відбулась добудова до квартири. Відповідно така добудова не є предметом даного спору. Щодо припинення права власності [PERSON] на Ѕ частину вказаної квартири, то додатково до висновку про те, що позивач не є власником частки у спірній квартирі слід зазначити, що таке припинення можливе виключно за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, чого позивачем зроблено не було. Механізм, що запропонований позивачем, а саме стягнути із позивача вартості цієї частки судовим рішенням, суперечить порядку, що встановлений законодавством, не гарантує захисту прав відповідача та не може бути застосований. Щодо стягнення із відповідача витрат на оплату комунальних послуг, суд виходить із наступного. Позивач просить відшкодувати витрати на спожитий природні газ, послуги водопостачання, електроенергію та вивезення відходів. При цьому позивач стверджує, що саме він проживав у спірній квартирі та що відповідач нею не користувалася. Тобто саме позивач спожив надані послуги, а тому на останньому й лежить обов`язок по їх оплаті. У даному випадку вказівка позивача, що обов`язок по утриманні майна лежить на власнику не приймається до уваги. Адже не йде мова про витрати на утримання майна (ремонт, інші вкладення у майно, утримання загального майна та інше), а про спожиті позивачем житлово-комунальні послуги. У даному контексті слід застосувати й засаду розумності, адже позивач тривалий час користується майном відповідача безоплатно. Заслуговують на увагу також доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності. Зокрема, у даному випадку, оскільки щодо позивача відсутнє реєстраційне підтвердження володіння, права позивача не порушуються відповідачем шляхом фактичного володіння майном, на вимоги позивача застосовується позовна давність. Позивач, про порушення свого права знав як мінімум у 27.04.2011, коли звертався із позовом у справі №2-3495/2011. Із позовом у даній справі позивач звернувся 06.10.2014, тобто із пропуском трьох річного строку. Проте, враховуючи, що підставою відмови у позові є відсутність порушеного права позивача, обставина пропуску строку позовної давності не враховується. За вказаних обставин позов є очевидно безпідставним та не може бути задоволеним. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed