Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-06 00:00:00

02 листопада 2021 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача 300 000,00 грн. відшкодування моральної шкоди, завданої смертю сина. Вимоги позову обгрунтовані тим, що 01.09.2018 року о 21 год. 10 хв. в м.Києві на перегоні Почайна-Борщагівка біля станції Вишгородська, електропоїзд ЕПЛ-9т №005 (7446) під керуванням машиніста [PERSON] здійснив наїзд на [PERSON] , [INFO] , який внаслідок отриманих травм помер на місці події. За фактом події було розпочате кримінальне провадження, однак було закрите. У лікарському свідоцтві про смерть та довідці про причину смерті зазначено, що [PERSON] був збитий потягом та загинув на залізничному перегоні від численних відкритих переломів кісток черепа. Позивач вважає, що між наїздом на [PERSON] та смертю останнього наявний причинно-наслідковий зв`язок. Як зазначає позивач, вона втратила сина та така втрата спричинила надзвичайні страждання, які продовжуються до цих пір, повністю зруйновано її нормальне життя. З врахуванням невідновності заподіяної шкоди, її тривалості та глибини страждань, позивач оцінила моральну шкоду в сумі 300 000,00 грн. А тому з посиланням на положення статей 1187, 1167, 1172, 1168, 23 ЦК України позивач звернулась до суду з цим позовом. 30.11.2021 року до суду надійшов відзив відповідача на заявлені вимоги в якому представник просить задовольнити позовні вимоги частково - в сумі 20 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди на тій підставі, що слідчим при досудовому розслідуванні не встановлено вини машиніста електропоїзда [PERSON] , який перебував на момент даної пригоди у трудових відносинах з КП «Київпастранс» та доведено, що дана ДТП сталася внаслідок необережних дій загиблого [PERSON] , який під час переходу залізничних колій у невстановленому місці знехтував правилами безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 року №54, що призвело до смерті останнього. Також представник посилається на положення частини 2 статті 1193 ЦК України та просить зменшити розмір відшкодування. В той же час представник зазначає, що за наслідками смерті сина позивач зазнала непоправних втрат та глибоких душевних страждань і відповідно до положень ст.1167 ЦК України відповідач має відшкодувати їй моральну шкоду, але при вирішенні питання про розмір такої шкоди судом має бути враховане грубе порушення загиблим правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 року №54, що призвело до таких трагічних наслідків та технічну неможливість машиніста електропоїзда уникнути наїзду на пішохода. З огляду на викладене представник просить задовольнити вимоги частково та стягнути на користь позивача 20 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. 17.01.2022 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій представник позивача наполягає на задоволенні заявлених вимог з підстав, визначених в позові та зазначає, що діючим законодавством не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки як вина потерпілого. Відсутні безспірні підстави вважати, що смерть сина позивача стала наслідком грубої необережності, а не простої необачності. Як зазначає представник позивача, представник відповідача значно занижує розмір моральної шкоди яка має бути відшкодована позивачу. Заперечення на відповідь на відзив до суду не надходили. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, звернулись до суду із заявою про слухання справи у їх відсутність та просили заявлені вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнав та просив задовольнити їх частково - стягнути 20 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди з підстав, викладених у відзиві. А тому суд на підставі положень статті 223 ЦПК України продовжив слухання справи у відсутність сторін, які не з`явились в судове засідання. Вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, врахувавши процесуальні заяви сторін, вислухавши поясненнч представника відповідача, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Частина 1 статті 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується матеріалами справи. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Як вбачається з матеріалів справи, 01.09.2018 року о 21:10 год за адресою: м.Київ, вул.Білицька, на перегоні Почайна-Борщагівська біля станції Вишгородська електропотяг №7446 під керуванням машиніста [PERSON] , відбувся наїзд на громадянина [PERSON] , [INFO] , який отримав травми не сумісні з життям та на місці помер. Відомості про зазначене кримінальне правопорушення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12019100070003425 від 02.09.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.276 ч.3 КК України. Як вбачається, постановою від 23.10.2019 року кримінальне провадження №12019100070003425 від 02.09.2019 року закрите на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. Як зазначено в постанові, при проведенні досудового розслідування встановлено, що 01.09.2018 року [PERSON] переходив залізничні колії у невстановленому місці у зв`язку з чим машиністом потягу №7446 було здійснено наїзд на останнього. В результаті чого [PERSON] отримав тілесні ушкодження не сумісні з життям. В постанові слідчого та висновку експерта №235/2849 зазначено, що смерть [PERSON] настала від сполучної травми тіла. Сполучна травма тіла утворилась незадовго до смерті, в короткий проміжок часу (секунди), від дії тупих предметів; має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя, між нею та настання смерті існує прямий зв`язок. Ушкодження у [PERSON] виникли в результаті зіткнення поїзда з пішоходом, при цьому пішохід в момент первинного контакту міг знаходитись у вертикальному чи близькому до нього положенні, бути повернутим до поїзда лівою частиною тіла. Як вбачається з матеріалів справи, електропоїзд ЕПЛ-9т №005 перебуває на балансі Комунального підприємства «Київпастранс» та машиніст електропоїзда [PERSON] перебуває в трудових відносинах з 13.12.2016 року з відокремленим підрозділом Служби міських залізничних перевезень КП «Київпастранс», що підтверджується листом КП «Київпастранс» від 21.07.2021 року. Відповідно до п. 8, п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. У відповідності до ч. 1, ч. 2, ч. 5 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Для покладання на юридичну особу відповідальності, передбаченої ст. 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування. Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Така ж правова позиція висловлена й у висновках Верховного Суду, викладених у Постановах від 25 листопада 2020 року (справа №760/28302/18-ц) та від 02 листопада 2020 року (справа №133/1238/17). При цьому, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі, якщо шкоду завдано смертю фізичної особи. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки. Така ж правова позиція висловлена у висновках Великої Палати Верховного Суду, викладених у Постанові від 08 листопада 2018 року (справа №336/3665/16-ц). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При цьому, згідно з частиною другою статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом, тобто груба необережність потерпілого може бути підставою для зменшення розміру відшкодування, а не відмови у повному обсязі. З метою забезпечення безпеки громадян на залізничному транспорті, територіях вокзалів, станцій і підприємств та на виконання ст.16 Закону України "Про транспорт" були прийняті Правила безпеки громадян на залізничному транспорті України, що затверджені наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 року №54. Пунктом 2.1 Правил передбачено, що пішоходам дозволяється переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях (пішохідні мости, переходи, тунелі, переїзди тощо). На станціях, де немає мостів і тунелів, громадянам належить переходити залізничні колії у місцях, обладнаних спеціальними настилами, біля яких встановлені покажчики "Перехід через колії". Органом досудового розслідування встановлено, що [PERSON] переходив залізничні колії у невстановленому місці. Саме на вказану обставину представник відповідача посилається як на підставу зменшення відшкодування моральної шкоди. При вирішенні питання про стягнення моральної шкоди суд виходить з того, що моральна шкода позивачці завдана смертю її сина, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя позивачки їй душевні страждання. Відновити становище, яке існувало до смерті сина у житті позивачки не можливо. При цьому суд враховує, що смерть сина позивачки спричинена також у зв`язку з його особистою необережність та переходом залізничної колії у місці, яке для цього не пристосовано, а отже однією з причин загибелі є недотримання померлим правил поведінки на залізничному транспорті, що тягне за собою зменшення суми відшкодування. З огляду на те, що позивачка просила стягнути на відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 300 000,00 грн., то з урахуванням зазначених обставин стягненню підлягає сума у розмірі 100 000,00 грн., що на думки суду є належним відшкодуванням у цьому випадку. На підставі положень статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 000,00 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial