Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-26 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є мати двох малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які за рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19.11.2021 року, справа № 362/1882/21, провадження № 2/362/1868/21, були відібрані без позбавлення позивача батьківських прав. Позивач зазначає, що свій спосіб життя, який призвів до відібрання її дітей, на даний час вона радикально змінила. В будинку створила належні умови для проживання та виховання малолітніх дітей, що підтверджується актом обстеження умов проживання. На обліку у нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, що підтверджується відповідними медичними довідками. Позитивно характеризуюся за місцем проживання, налагодила стосунки з рідними та сусідами за місцем проживання. Згідно довідки Міністерства внутрішніх справ України - не знята чи не погашена судимість відсутня. Позивач в судове засідання не з`явилася, подавши до суду заяву про слухання справи у її відсутності, вимоги позову підтримує. Відповідач в судове засідання не з`явився, надіславши до суду заяву про слухання справи у відсутність представника, вимоги позову підтримують. Представники третьої особи в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, виходить з наступного. В силу вимог ч.1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Так, судом встановлено, що позивач є матір`ю дітей [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідними Свідоцтвами про народження серії [NUMBER] від 07 серпня 2014 року і серії [NUMBER] від 12 липня 2012 року. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19.11.2021 року, справа № 362/1882/21, провадження № 2/362/1868/21, позовні вимоги задоволено частково та ухвалено: Відібрати малолітню [PERSON] , [INFO] від батька [PERSON] без позбавлення його батьківських прав. Відібрати неповнолітнього [PERSON] , [INFO] від батька [PERSON] без позбавлення його батьківських прав. Відібрати малолітню [PERSON] , [INFO] від матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав. Відібрати неповнолітнього [PERSON] , [INFO] від матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав. На даний час зникли обставини, які були підставою для відібрання малолітніх дітей від матері. Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов від 21.01.2022 року, під час обстежень умов проживання матері [PERSON] встановлено, що мати створила добрі умови для виховання та утримання дітей. За місцем проживання [PERSON] характеризується позитивно, веде впорядкований спосіб життя, алкоголем не зловживає, за останній період письмових скарг від сусідів та мешканців села на [PERSON] не надходило, покращила свої житлово-побутові умови. Відповідально відноситься до догляду за малолітнім сином. Перебуває у декретній відпустці до догляду за дитиною. На обліку у нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, що підтверджується медичними довідками КНП "Васильківська БЛІЛ" ВМР від 15.12.2021 року. Згідно довідки Міністерства внутрішніх справ України серії ІІА №2767419 - не знята чи не погашена судимість відсутня. Відповідно до Висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Глевахівської селищної ради, затвердженого рішенням №46-05 від 23.02.2022 року, встановлено доцільність повернення [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , матері [PERSON] . При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), ратифікованоїЗаконом України від 17.07.1997 N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Також, у справі «М. С. проти України» у рішенні від 11.07.2017, заява № 2091/13, та у рішенні «Мамчур проти України», № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (§ 76). На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Отже, положення про право батьків і дітей бути поряд один з одним не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, при розгляді справи суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини. Такі висновки наведено у постановах Верховного Суду від 14.11.2018 по справі № 286/1736/17 та 20.09.2020 по справі № 400/936/18. Відповідно до частини першої статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. За правилом частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Згідно з частиною третьою статті 170 СК України якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. Відповідно до наведеного правила для вирішення питання про повернення дитини батькам необхідно довести, що причини, які стали підставою для відібрання дитини, відпали. Сам факт звернення [PERSON] до суду з позовом суд розцінює, як критичне ставлення позивача до своєї поведінки в минулому стосовно дітей, наявні зміни обставин та ставлення до дітей, зміну матеріально-побутових умов життя. Долучені до матеріалів справи та дослідженні в судовому засіданні докази підтверджують дані факти та дають підстави для повернення позивачу її дітей. При поверненні батькам дитини перш за все, суд дотримується принципу охорони інтересів дитини, оскільки відібранння у батьків дитини, без позбавлення їх батьківських прав, проводилося в інтересах дитини, які заслуговують на увагу. Враховуючи вищевикладене, оцінивши надані докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, суд, перевіривши законність підстав для повернення матері дітей, приходить до висновку, що обставини, які були підставою для відібранння у позивача дітей, без позбавлення її батьківських прав, на даний час зникли, а тому суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог, оскільки це відповідає інтересам дітей. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved