Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-20 00:00:00

в грудні 2019 року позивач [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із вказаним позовом в якому просила, а саме: 1) визнати недійсним акт приймання-передачі від 11.08.2014 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Мета ЛТД»; 2) застосувати наслідки недійсності акта приймання-передачі від 11.08.2014 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Мета ЛТД», щодо земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер8000000000:91:109:0302, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 1854504680000, шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер запису про право власності: 32047001 від 19.06.2019 року 11:04:08, Державний реєстратор Нікітіна Юлія Володимирівна, Комунальне підприємство «Реєстратор», м. Київ; 3) застосувати наслідки недійсності акта приймання-передачі від 11.08.2014 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Мета ЛТД», щодо житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 670,3 кв.м., житловою площею 349,8 кв.м., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 1871343680000, шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер запису про право власності: 32376631 від 12.07.2019 року 16:11:17, Державний реєстратор Гармаш Катерина Борисівна, Комунальне підприємство «Реєстратор», м. Київ; 4) витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 670,3 кв.м., житловою площею 349,8 кв.м., на користь [PERSON] ; 5) витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:91:109:0302 на користь [PERSON] ; 6) стягнути солідарно з [PERSON] , ТОВ «Мета ЛТД», Комунального підприємства «Реєстратор» судові витрати, а саме: 4 850 грн.- судовий збір за вимоги майнового характеру; 2 303,20 грн. - судовий збір за вимоги немайнового характеру; 384,20 грн. - судовий збір за подання заяви про забезпечення позову; 384,20 грн. - судовий збір за подання заяви про забезпечення доказів; 11 000 грн. - витрати на професійну правничу допомогу. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.11.2002 року вона стала власником земельної ділянки, площею 0,1000 га,кадастровий номер 8000000000:91:109:0302 , яка розташована за адресою: [ADDRESS] . 21.03.2003 року вона отримала державний Акт на право власності на зазначену земельну ділянку, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вподальшому 29.05.2008 року Головним управлінням контролю за благоустроєм м. Києва КП «Київблагоустрій» їй було надано дозвіл (ордер) №08100098 на будівництво будинку за адресою: [ADDRESS] та лист погодження до даного ордеру про будівництво житлового будинку. 25.07.2012 року Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області зареєструвала Декларацію про початок виконання будівельних робіт житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] , замовником якого є [PERSON] 26.07.2013 року Головним управлінням контролю за благоустроєм м. Києва КП «Київблагоустрій» було видано контрольну картку №0810098-Шв на тимчасове порушення благоустрою та його відновлення в зв`язку з встановленням тимчасової огорожі на період будівництва приватного житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] , в якій зазначено, що виконання робіт продовжено до 06.12.2019 року. Оскільки в подальшому в неї виникли матеріальні труднощі будівництво будинку на земельній ділянці, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яке було розпочате у 2008 році, зупинене та по теперішній час є незавершеним. В листопаді 2019 року їй стало відомо, що невідомі особи шахрайським шляхом заволоділи її майном, земельною ділянкою та житловим будинком по [ADDRESS] , перереєструвавши дане майно на іншого власника - відповідача [PERSON] . Вказані обставини їй стало відомо з інформаційної довідки №188642750 від 13.11.2019 року, яку було сформовано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганчук Ю.Я. Згідно із інформаційної довідки, 19.06.2019 року реєстратором Комунального підприємства «Реєстратор» м. Київ Нікітіною Ю.В. зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку за ТОВ «Мета ЛТД» на підставі акту приймання-передачі від 11.08.2014 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Мета ЛТД», а 12.07.2019 року реєстратором Комунального підприємства «Реєстратор» м. Київ Гармаш К.Б. зареєстровано право власності на спірний будинок за ТОВ «Мета ЛТД» на підставі довідки про функціональне використання нерухомого майна №1 від 27.06.2019 року, технічного паспорта, виданого ФОП « [PERSON] » від 27.06.2019 року та акту приймання-передачі від 11.08.2014 року. Також позивач зазначила у позові, що незаконний власник її спірного майна ТОВ «Мега ЛТД» 17.08.2019 року відчужив спірне нерухоме майно відповідачу [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог з посиланням на норми права, позивач вказала, зокрема, що згідно п. 48 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ від 25.12.2015 року №127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», одним із документів для державної реєстрації права власності у зв`язку з передачею майна у власність юридичної особи як внесок (внесення майна до статутного (складеного) капіталу (статутного фонду) є акт приймання-передачі майна або інший документ, що підтверджує факт передачі такого майна. Справжність підписів на акті приймання-передачі майнаабо іншому документі, що підтверджує факт передачі такого майна, засвідчується відповідно до Закону України «Про нотаріат». Оскільки акт приймання-передачі від 11.08.2014 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Мета ЛТД», не відповідає зазначеним вимогам, державні реєстратори КП «Реєстратор» Гармаш К.Б., [PERSON] мали відмовити ТОВ «Мета ЛТД» в оскаржуваній реєстрації. Позивач у позові стверджує, що оригінал договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.11.2002 року та Державний акт на право власності на земельну ділянку від 21.03.2003 року знаходяться у неї і вона їх жодного разу не передавала будь-якій особі, як і не приймалося нею рішення про відчуження спірного нерухомого майна, а отже, вона незаконно, протиправно була позбавлена права власності на спірне нерухоме майно. У зв`язку з чим, вважає, що спірне нерухоме майно, відповідно до ст. 388 ЦК України, повинно бути витребувано із чужого незаконного володіння [PERSON] . Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 19.12.2019 року дану позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків. 28.01.2020 року позивач усунула недоліки, зазначені в ухвалі судді Шевченківського районного суду м. Києва від 19.12.2019 року. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 04.02.2020 року відкрито провадження у даній справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, встановлено процесуальний строк для подання заяв по суті справи. 05.03.2020 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач, заперечуючи проти позову, зазначив, що він є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, оскільки набув право власності на це майно в серпні 2019 року на підставі договорів купівлі-продажу, укладених з продавцем ТОВ «Мета ЛТД», які укладені та посвідчені відповідно до вимог чинного законодавства. Крім того, зазначив, що на момент подачі позову він вже не був власником спірного майна, оскільки 26.11.2019 року відчужив його іншій особі на підставі відповідного договору купівлі продажу. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29.05.2020 року за клопотанням представника позивача до участі у справі залучено співвідповідача [PERSON] та третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Малаховську І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11.11.2020 року за клопотанням представника позивача залучено до участі в справі співвідповідача [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06.04.2021 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11.11.2021 поновлено строк для подання заяви представника позивача про збільшення розміру позовних вимог та зміну предмета позову, однак відмовлено в прийнятті до розгляду та повернуто позивачу уточнену позовну заяву у вказаній справі. Постановою Київського апеляційного суду від 07.02.2022 вищевказану ухвалу суду першої інстанції залишено без змін. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні ухвалою суду від 21.07.2022 клопотання представника позивача про поновлення строків для прийняття заяви про зміну підстав позову та прийняти заяву про зміну підстав позову в задоволенні клопотання відмовлено, заяву залишено без розгляду. Представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти позову, просили відмовити в його задоволенні. Відповідачі [PERSON] , ТОВ «Мета ЛТД», Державний реєстратор КП «Реєстратор» Нікітіна Ю.В., Державний реєстратор КП «Реєстратор» Гармаш К.Б., треті особи: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Мельничук І.М., ФОП [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малаховська І.В.в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися в установлений законом порядок. Від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач обґрунтував свої заперечення проти позову, а від третьої особи приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Мельничук І.М. надійшла заява про розгляд справи без її участі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, а також оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. За приписами ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З письмових доказів, які долучені до матеріалів справи, вбачається, що 16.11.2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки відповідно до якого [PERSON] придбала земельну ділянку, площею 0,1000 га, розташовану у [ADDRESS] . На підставі даного договору 21.03.2003 року Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації [PERSON] видано Державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер 8000000000:91:109:0302, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Також з матеріалів справи вбачається, що Головним управлінням контролю за благоустроєм м. Києва [PERSON] було видано дозвіл (ордер) №08100098 від 29.08.2008 року на тимчасове порушення благоустрою та його відновлення в зв`язку з будівництвом приватного житлового будинку та господарських будівель і споруд з облаштування тимчасової огорожі(без права виконання робіт на об`єктах благоустроєм за межами будмайданчика). 25.07.2012 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області зареєстровано декларацію про початок виконання будівельних робіт, замовником якої є [PERSON] . Звертаючись до суду з даним позовом, позивач [PERSON] зазначила, що в листопаді 2019 року їй стало відомо, що невідомі особи шахрайським шляхом заволоділи її майном, земельною ділянкою та житловим будинком по [ADDRESS] , перереєструвавши дане майно на іншого власника - відповідача [PERSON] . Вказані обставини їй стали відомі з інформаційної довідки №188642750 від 13.11.2019 року, яку було сформовано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганчук Ю.Я. Згідно із інформаційної довідки №188642750 від 13.11.2019 року, яка долучена позивачем до позовної заяви, вбачається, що 19.06.2019 року реєстратором Комунального підприємства «Реєстратор» м. Київ Нікітіною Ю.В. зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку за ТОВ «Мета ЛТД» на підставі акту приймання-передачі від 11.08.2014 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Мета ЛТД», а 12.07.2019 року реєстратором Комунального підприємства «Реєстратор» м. Київ Гармаш К.Б. зареєстровано право власності на спірний будинок за ТОВ «Мета ЛТД» на підставі довідки про функціональне використання нерухомого майна №1 від 27.06.2019 року, технічного паспорта, виданого ФОП « [PERSON] » від 27.06.2019 року та акту приймання-передачі від 11.08.2014 року. Судом встановлено, що підтверджується також письмовими доказами, які надані приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Мельничук І.М. (а.с.1-20 т.2), 17.08.2019 року між ТОВ «Мета ЛТД» та [PERSON] були укладені договір купівлі-продажу житлового будинку, загальною площею 670,3 кв.м., житловою площею 349,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер 8000000000:91:109:0302, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Виходячи із змісту вказаних договорів, житловий будинок є приватною власністю продавця -ТОВ «Мета ЛТД», яке зареєстроване 12.07.2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором КП «Реєстратор» м. Києва Гармаш К.Б., номер запису про прав власності: 32376631, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:1871343680000; земельна ділянка є приватною власністю продавця - ТОВ «Мета ЛТД», яке зареєстроване 19.06.2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майнодержавним реєстратором КП «Реєстратор» Нікітіною Ю.В., номер запису про право власності:32047001, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:1854504680000. Відповідно до письмових доказів, які надані приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховською І.В. (а.с. 170-250 а-б) вбачається, що 26.11.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, а 05.12.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі спірного житлового будинку. 10.12.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено іпотечний договір за яким іпотекодавець [PERSON] передав іпотекодержателю [PERSON] житловий будинок № 1, загальною площею 670,3 кв.м, житловою площею 349,8 кв.м., земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер 8000000000:91:109:0302, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , з метою виконання власних зобов`язань в розмірі 141 000 доларів США за договором позики від 10.12.2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Позивач, заперечуючи проти того, що вона здійснила відчуження спірного нерухомого майна на користь ТОВ «Мета ЛТД», поставила під сумнів акт приймання-передачі від 11.08.2014 року, укладений між нею та ТОВ «Мета ЛТД», оскільки вказаний акт вона не підписувала, нотаріально її підпис не засвідчувався, документи, що посвідчували право власності на земельну ділянку не надавались, дозвіл її чоловіка нотаріально завірений відсутній, що вказує на недійсність акту приймання-передачі від 11.08.2014 року. При цьому, позивач зазначила, що оскаржуваний акт не відповідає вимогам п. 48 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ від 25.12.2015 року №127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі-Порядок). Суд погоджується з твердженнями представника відповідача [PERSON] , що, оскільки постанова КМУ №127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» була прийнята 25.12.2015 року, а оскаржуваний акт укладений 11.08.2014 року, тому на дані правовідносини розповсюджується дія постанови КМУ від 17.10.2013 року № 868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», в якій, а саме в п. 52, відсутня вказівка, що справжність підписів на акті приймання-передачі майна або іншому документі, що підтверджує факт передачі такого майна, засвідчується відповідно до Закону України «Про нотаріат». Так, дійсно, на момент укладання оскаржуваного акта приймання-передачі діяла постанова КМУ від 17.10.2013 року № 868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», а реєстраційні дії щодо реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ТОВ «Мета ЛТД» відбулися 19.06.2019 року та 12.07.2019 року під час дії постанов КМУ №127 від 25.12.2015 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до п. 48 Порядку ( в редакції станом на день державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ТОВ «Мета ЛТД») для державної реєстрації права власності у зв`язку з передачею майна у власність юридичної особи як внесок (внесення майна до статутного (складеного) капіталу (статутного фонду), вступні, членські та цільові внески членів кооперативу тощо) подаються:1) документ, що посвідчує право власності особи на майно, що передається у власність юридичної особи (крім випадку, коли право власності на таке майно вже зареєстровано в Державному реєстрі прав);2) акт приймання-передачі майна або інший документ, що підтверджує факт передачі такого майна. Справжність підписів на акті приймання-передачі майна або іншому документі, що підтверджує факт передачі такого майна, засвідчується відповідно до Закону України «Про нотаріат»;3) рішення органу або особи, уповноважених установчими документами юридичної особи або законом (у разі, коли передача майна здійснюється іншою юридичною особою);4) письмова згода всіх співвласників (у разі, коли передача здійснюється щодо майна, що перебуває у спільній власності). Таким чином, підписи на акті приймання-передачі майна повинні були бути засвідчені відповідно до Закону України «Про нотаріат», але виключно під час вчинення реєстраційних дій, які відбулися 19.06.2019 року та 12.07.2019 року під час державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ТОВ «Мета ЛТД». Крім того, як встановлено судом і це підтверджується письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, Наказом Міністерства юстиції України №4583/5 від 30.12.2020 року скаргу [PERSON] на оскаржувані рішення державних реєстраторів КП «Реєстратор» Нікітіної Ю.В. та [PERSON] задоволено в повному обсязі та вирішено скасувати рішення від 19.06.2019 року №4740493, прийняте державним реєстратором КП «Реєстратор» Нікітіною Ю.В., від 12.07.2019 року №47761389, прийняте державним реєстратором КП «Реєстратор» Гармаш К.Б. Підставою для прийняття такого наказу став висновок Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України від 17.11.2020 року за результатами розгляду скарги [PERSON] від 24.01.2020 року (а.с. 154-161 т. 2). У висновку встановлено, зокрема, що, поданий акт приймання-передачі, що підтверджує факт передачі об`єкта нерухомого майна, не засвідчений відповідно до Закону України «Про нотаріат». Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатами розгляду скарги Міністерство юстиції України та його територіальні органи приймають мотивоване рішення про задоволення (повне чи часткове) скарги шляхом прийняття рішення про скасування рішення про державну реєстрацію прав, скасування рішення територіального органу Міністерства юстиції України, прийнятого за результатами розгляду скарги. Під час вирішення судом заяви [PERSON] , Міністерство юстиції України в межах своїх повноважень скасувало оскаржувані рішення державних реєстраторів КП «Реєстратор» Нікітіної Ю.В. та [PERSON] про які заявила у позовних вимогах позивач. Отже, на час вирішення справи по суті, рішення державних реєстраторів КП «Реєстратор» Нікітіної Ю.В. та [PERSON] вже скасовані, а тому предмет спору в цій частині відсутній. Так, Верховний Суд у постанові від 23.12.2020 року (справа № 522/8782/16) прийшов до висновку, що поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні). Враховуючи, що на момент вирішення спору по суті оскаржувані рішення скасовані іншим уповноваженим органом та, враховуючи правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 23.12.2020 року у справі № 522/8782/16, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позовних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер запису про право власності: 32047001 від 19.06.2019 року 11:04:08, Державний реєстратор Нікітіна Юлія Володимирівна, Комунальне підприємство «Реєстратор», м. Київ та про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер запису про право власності: 32376631 від 12.07.2019 року 16:11:17, Державний реєстратор Гармаш Катерина Борисівна, Комунальне підприємство «Реєстратор», м. Київ, у зв`язку із саме припиненням існування предмета спору в цій частині. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами. Так, за змістом статей 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вимогами ст. 81 ЦПК України передбачено, зокрема, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. В свою чергу, ч.1 ст. 84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.02.2020 року на задололення заяви представника позивача про забезпечення доказів було витребувано ряд письмових доказів, серед яких з КП «Реєстратор» витребувано, зокрема, оскаржуваний акт приймання-передачі від 11.08.2014 року. Однак, за час розгляду справи КП «Реєстратор» не були надані суду витребувані документи, поштова кореспонденція повернута на адресу суду із відміткою про неправильність зазначення (відсутність) адреси одержувача та про те, що адресат невідомий, не зважаючи на те, що копія ухвали суду про витребування доказів направлялась до виконання державним реєстраторам ДП «Реєстратор» на вказані в позові адреси (т.1 а.с. 138-142). Стороною позивача, починаючи з березня 2020 року, не було заявлено клопотання про повторне витребування вказаних вище письмових доказів, зокрема оскаржуваного акту, який є предметом спору, не заявлялось клопотань у визначений законом строк (про поновлення пропущених строків, про встановлення додаткових строків ) про повторне витребування вказаного акту, який є предметом спору, в даному випадку суд звертає особливу увагу на ту обставину, що стороною позивача не було вчинено свої процесуальні обов`язки, направлених на відшукання та отримання оскаржуваного акту приймання-передачі від 11.08.2014, оскільки суд сприяв відповідно до ст.ст. 84, 116-118 ЦПК України у забезпечення таких доказів шляхом їх витребування. При цьому суд позбавлений можливості самостійно збирати докази з власної ініціативи, і, як наслідок, суд при розгляду справи також позбавлений можливості перевірити як зміст, так і належність оформлення акту приймання-передачі від 11.08.2014. Крім того, суд зауважує, що, заперечуючи факт укладення вказаного акту, позивач не заявляла відповідних клопотань про призначення почеркознавчої експертизи на предмет встановлення недійсності її підпису. Таким чином, враховуючи обґрунтування позивача щодо недійсності оскаржуваного акту приймання-передачі, остання не довела суду, що її чоловік не надавав нотаріальної згоди на відчуження спірного майна, а вона не підписувала цей акт. Незважаючи на те, що Міністерством юстиції України під час розгляду скарги було встановлено, що оскаржуваний акт приймання-передачі, який в розумінні ст. 202 ЦК України є двостороннім правочином, не відповідав вимогам п. 48 Порядку, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання недійсним акту приймання-передачі від 11.08.2014 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Мета ЛТД» у зв`язку з відсутністю його в матеріалах справи, що позбавляє суд дослідити цей письмовий доказ на відповідність таким вимогам: належності, допустимості, достовірності, достатності. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, положення ст. 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Оскільки судом не встановлено, що спірне нерухоме майно, яке належало позивачу, вибуло не з її волі, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про витребування із чужого незаконного володіння [PERSON] земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:91:109:0302 на користь [PERSON] . Під час розгляду справи представником відповідача [PERSON] заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності, мотивуючи тим, що [PERSON] 11.08.2014 року підписала оскаржуваний акт приймання-передачі земельної ділянки, а з позовом звернулася у грудні 2019, тобто більше ніж через три роки. За правилами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Встановивши, що позовну давність пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цієї підстави, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. В постанові від 22.05.2018 року у справі N 369/6892/15 Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України). Враховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За таких обставин суд відмовляє в задоволенні позову в зв`язку з недоведеністю позовних вимог. Правові підстави для відмови у позові у зв`язку пропуском строку давності - відсутні. За правилами ст. 141 ЦПК України в разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладені на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed