Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-06 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що вона є власницею житлового будинку [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] був зареєстрований у зазначеному будинку зі згоди попереднього власника житла. Відповідач вибув на постійне місце проживання в с. Руда-Красна Рівненського району Рівненської області, де проживає зі своєю сім`єю по [ADDRESS] . Відповідач не бере жодної участі у витратах на утримання житлового будинку [ADDRESS] , його ремонті, не оплачує комунальні платежі, між сторонами відсутні будь-які домовленості про порядок користування цим будинком. У будинку відсутні будь-які речі відповідача. А тому [PERSON] , як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, та звернулася до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Також просить суд стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. Відповідач подав суду відзив, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вважає що позивачці не належить право звернення з даним позовом, оскільки її права не порушені. Судом визнане недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а тому вона не вважається власником будинку. Клопотання відповідача про витребування у приватного нотаріуса спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] суд залишив без задоволення у зв`язку з тим, що матеріали спадкової справи не стосуються предмета доказування у даній судовій справі. Представник позивачки підтримала позов та пояснила суду про обставини, що описані вище. Наголосила, що відповідач був зареєстрований за згодою попереднього власника майна, яка померла, а новий власник майна не давав свою згоду на реєстрацію відповідача. Тому вважає позов доведеним. Представник відповідача позов не визнав. Додав, що будинковолодіння відносилося до колгоспного двору, а тому відповідач є власником 1/6 частини майна. Зважаючи на це його не можна визнати таким, що втратив право на користування житлом. Тому у задоволенні позову просить відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] є власницею житлового будинку [ADDRESS] , про що наявні відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На даний час не скасована державна реєстрація права власності позивачки на це майно. Також в матеріалах справи наявне рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 29.01.2021 року (справа № 570/4214/20), згідно якого встановлено, що позивачка постійно проживала із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, а саме на дату [INFO] в будинку по [ADDRESS] . За наведеного немає підстав стверджувати, що позивачка є неналежним позивачем у справі, оскільки вона є спадкоємицею щодо майна [PERSON] , запис про право власності на майно не скасований та відповідні відомості про власника майна не вилучені з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. [PERSON] був зареєстрований будинку [ADDRESS] зі згоди колишнього власника будинку, його матері - [PERSON] . 20 березня 2007 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , про що Жобринською сільською радою Рівненського району Рівненської області проставлена відмітка у паспорті відповідача. Згідно листа Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 04.02.2022 року №119/02-12/22, [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] , однак фактично не проживав 10 років (у 2007 році у зв`язку з одруженням вибув з вказаного домогосподарства до с. Руда Красна Рівненського району Рівненської області). На день смерті [PERSON] , тобто станом на [INFO] , у будинку [ADDRESS] з нею проживали та здійснювали догляд її донька з дітьми: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно з актами, складеними 13.06.2019 року, 08.08.2019 року, 30.10.2019 року за участі представників Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області та жителів с. Зоря Рівненського району Рівненської області підтверджується, що відповідач [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] , з 2010 року і там відсутні його особисті речі. Відповідно до довідки про склад сім`ї №2499 від 14.07.2021 року, виданою Зорянською сільською радою Рівненського району Рівненської області для пред`явлення до Рівненського районного суду Рівненської області зазначено, що [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою, однак фактично там не проживає. Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 14.07.2021 року, складеного Зорянською сільською радою Рівненського району Рівненської області, зазначено, що [PERSON] останні 10 років за даною адресою не проживає. Клопотання відповідача про витребування у Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області заяв [PERSON] щодо проведення огляду житлового приміщення та розпорядження голови ради щодо складення комісії огляду житлового будинку суд залишив без задоволення у зв`язку з необґрунтованістю. Зокрема, у клопотанні не зазначено обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати. Окрім того, у клопотанні не зазначено про вжиті [PERSON] заходи для отримання цього доказу самостійно та не долучено доказів вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу. Згідно облікової картки об`єкта погосподарського обліку Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області 2011-2015 роки за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що напроти відомостей про [PERSON] у графі «вибув» наявний запис «проживає у с. Р.-Красна». Відповідно до викопіювань з матеріалів цивільної справи №570/3302/15-ц за позовом ПАТ «Дельта банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, що перебувала у провадженні Рівненського районного суду, додатково підтверджується, що [PERSON] у 2014-2016 роках не проживав у с. Зоря Рівненського району Рівненської області, а проживав у с. Руда-Красна Рівненського району Рівненської області, про що свідчать конверти та повідомлення про вручення поштових відправлень, клопотання, заперечення відповідача від 01.06.2016 року. Згідно заяви [PERSON] від 01.04.2016 року про перегляд заочного рішення він вказував адресу фактичного проживання та для листування: [ADDRESS] , та до якої долучив повідомлення про вручення йому поштових відправлень у 2014 році за адресою у с. Руда-Красна Рівненського району Рівненської області, листи АТ «Дельта Банк» за 2015 рік, що направлялися йому у с. Руда-Красна Рівненського району Рівненської області. 03 вересня 2019 року постановою Рівненського районного суду Рівненської області у справі №570/3761/19 [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП, як проживаючого в [ADDRESS] . І згідно пояснень [PERSON] , що містяться в матеріалах справи №570/3761/19 та наданих ним 02.08.2019 року, він підтверджує, що дійсно проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до листа старости Жобринської сільської ради старостинського округу Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області від 07.02.2022 року вих. №12/02-12/22, 06 листопада 2020 року секретар виконавчого комітету Жобринської сільської ради Рівненського району Рівненської області посвідчив від імені [PERSON] довіреність, оскільки на момент посвідчення довіреності він проживав на території Жобринської сільської ради Рівненського району Рівненської області. Також згідно рішення Рівненського районного суду Рівненської області, що прийняте 29.04.2021 року та набрало законної сили 08.06.2021 року у справі №570/4214/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем, встановлено та доведено ту обставину, що саме [PERSON] разом зі своєю сім`єю, а не [PERSON] , в період з 2009 року до дня смерті матері [PERSON] , яка наступила [INFO] , постійно проживала у будинку за адресою: [ADDRESS] . У резолютивній частині рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 29.04.2021 року зазначено, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Щодо довідки, наданої відповідачем, виданої йому 06.02.2020 року виконавчим комітетом Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області за №627, у якій вказано що його матір [PERSON] до дня своєї смерті [INFO] постійно проживала за адресою [ADDRESS] , та на день своєї смерті мала склад сім`ї: [PERSON] , - суд зазначає про наступне. Згідно листа Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 04.02.2022 року №119/02-12/22 роз`яснюється, що довідка №627 від 06.02.2020 року, видана [PERSON] виключно у нотаріальну контору відповідно до ст. 1221 ЦК України про місце відкриття спадщини. Зорянська сільська рада Рівненського району Рівненської області зауважила, що слова «на день своєї смерті мала склад сім`ї» слід розуміти, що за цією адресою [ADDRESS] , також був зареєстрований її син [PERSON] , однак довідка такого змісту не підтверджує факту проживання у цьому будинку. А тому суд, на підставі наявних доказів у справі, критично оцінює доводи відповідача, наведені ним у відзиві, що він на день смерті його матері [INFO] проживав за адресою [ADDRESS] та прийняв спадщину у відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, і що такий факт підтверджується довідкою Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 06.02.2010 року №627 та відміткою в паспорті про місце реєстрації. Наявність відомостей про реєстрацію особи не свідчить про те, що ця особа проживала з спадкодавцем на час відкриття спадщини, і у разі виникнення спору зазначена обставина (проживання чи непроживання спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини) має доводитися. Положення\~статті 29 ЦК України\~не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у\~статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно зі\~статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених\~Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. Відповідач у відзиві та його представник у судовому засіданні по суті заявленого позову не заперечують, що відповідач дійсно проживає с. Руда-Красна Рівненського району Рівненської області. Судові повістки, які надсилалися судом [PERSON] за адресою реєстрації у [ADDRESS] , повернулися без вручення; а ті, що надсилалися за адресою у [ADDRESS] - відповідачем отримувалися. Отже, матеріалами справи підтверджено та судом встановлено обрання відповідачем [PERSON] іншого постійного проживання за адресою: [ADDRESS] , куди він переїхав після одруження у 2007 році, і з того часу він там постійно проживає, що не заперечується відповідачем згідно поданого ним відзиву, та не заперечується представником відповідача при розгляді справи. Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це (ст. 107 ЖК України). На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Термін "житло" за тлумаченням ЄСПЛ означає насамперед місце, де особа є "вдома", та те, що основним для суду в розрізі застосування статті 8 Конвенції є встановлення аспекту важливості об`єкту (помешкання) для особи, задоволення її потреб, а не характеристика самого об`єкту. Матеріалами справи підтверджено та судом встановлено, [PERSON] не бере участі у витратах на утримання будинку [ADDRESS] , у його ремонті, в оплаті за житлово-комунальні послуги, між сторонами відсутні усні чи письмові домовленості про порядок користування житловим будинком, позивачка заперечує проти подальшої реєстрації відповідача у будинку. Матеріалами справи підтверджено та судом встановлено, що [PERSON] був зареєстрований у будинку [ADDRESS] , зі згоди колишнього власника будинку, його матері - [PERSON] , яка померла [INFO] , а тому право відповідача на користування вказаним житловим будинком припинилося, в тому числі, у зв`язку зі зміною власника будинку. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів того, що на час розгляду справи він є власником 1/6 частини спірного будинку. Право відповідача щодо майна не визнається позивачкою. Між сторонами наявні судові спори. Довідка Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 11.01.2022 року не є належним доказом на підтвердження права власності відповідача на 1/6 частину будинку [ADDRESS] . За положеннями\~ст.\~392\~ЦК України\~власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності,якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою,а також у разі втрати ним документа,який засвідчуєйого право власності. При розгляді справи ні відповідач,ні його представник не надали відповідне рішення суду про визнання за відповідачем права власності на 1/6 частину майна будинку [ADDRESS] . Відповідно до правових висновків викладених Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16.12.2020 року у справі №182/7347/18 суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та при вирішенні справи застосовує ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, якою нормою матеріального права потрібно керуватися для вирішення спору. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам. Разом з тим у статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов). Вищенаведене узгоджується з висновками Верховного Суду, що викладені у постанові від 07.07.2021 року у справі №450/2809/18. Відтак, суд дійшов висновку про наявність законних підстав для визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ст. 141 ЦПК України. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved