Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-20 00:00:00

\~ \~ \~ \~18.02.2022 р. позивач звернулась до суду із вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 12.02.2019 р. і до тепер вона працює на посаді старшої медичної сестри амбулаторії № 9 КНП «ЦПМСД № 10». 11.02.2022 р. наказом директора відповідача [PERSON] № 11к-тр від 11.02.2022 р. позивача було відсторонено від роботи з 11.02.2022 р. на час відсутності щеплення проти COVID-19 або довідки про абсолютні або тимчасові протипоказання без збереження заробітної плати. Позивач вважає, що наказ про відсторонення від роботи є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки був прийнятий без додержання вимог законодавства, внаслідок чого порушено її право на працю, на можливість заробляти собі на життя власною працею, на таємницю про стан її здоров`я, а також вона була піддана дискримінації за ознакою стану здоров`я. За позовом [PERSON] просить визнати незаконним та скасувати наказ № 11-к/тр директора КНП «ЦПМСД № 10» «Про відсторонення від роботи» від 11.02.2022 р., яким її відсторонено від роботи; поновити її на роботі старшої медичної сестри амбулаторії № 9 КНП «ЦПМСД № 10»; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробsток за час вимушеного прогулу починаючи з 11.02.2022 р. по 28.02.2022 р. в сумі 7566,72 грн.; стягнути судові витрати. Ухвалою суду від 23.02.2022 року було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 28.03.2022 р. 28.03.2022 р. розгляд справи відкладено на 04.05.2022 р. на підставі п.1 ч.2 ст.223 ЦПК України. 04.05.2022 р. розгляд справи відкладено на 14.06.2022 р. на підставі п.1 ч.2 ст.223 ЦПК України. 14.06.2022 р. розгляд справи відкладено на 21.07.2022 р. на підставі п.1 ч.2 ст.223 ЦПК України. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив (а.с.58-62). Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві (а.с.37-43). Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, проаналізувавши зібрані та досліджені докази у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що з 12.02.2019 р. [PERSON] працює на посаді старшої медичної сестри амбулаторії № 9 Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 10» (а.с.18-19). 19.01.2022 р. позивачу було доведено до відома повідомлення № 01-12/031 про можливе відсторонення та їй роз`яснено умови, за яких відсторонення не відбудеться (а.с.16). Актом від 11.02.2022 року № 01-12/072 зафіксовано відмову позивача надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 (а.с.17). Станом на 20.12.2021 р. жодного документу, що підтверджує проведення профілактичного щеплення проти COVID 19 або довідки про тимчасові або постійні протипоказання щодо такої вакцинації [PERSON] надано не було, що не заперечується позивачем. 11.02.2022 р. наказом директора Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 10» Глотової Т.О. № 11к-тр від 11.02.2022 р. позивача було відсторонено від роботи з 11.02.2022 р. на час відсутності щеплення проти COVID-19 або довідки про абсолютні/тимчасові протипоказання без збереження заробітної плати (а.с.15). Ст.46 КЗпП України\~встановлено, що відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. До інших випадків, передбачених законодавством належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Ч.ч.3, 4 ст.12 згаданого Закону\~встановлено, що у разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.27 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення», профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необгрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. У п. 41-6\~Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»\~в редакції, чинній на час винесення оскаржуваного наказу, передбачено відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до\~статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої\~статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб"\~та частини третьої\~статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затверджений\~наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153\~(далі - Наказ МОЗ). Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ № 2153 відповідає\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього\~наказу Міністерством юстиції України. Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його\~Конституції\~та законодавству України,\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), антикорупційної та гендерно-правової експертиз з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.(п.4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого\~постановою КМУ від 28.12.1992 № 731) Відповідно до\~постанови КМУ № 1236 від 09.12.2020 року, керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим\~наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153. Так, згідно з п. 8 Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого\~наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153,\~який діяв на час виникнення правовідносин,\~обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, підлягають працівники закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності. Відсторонення працівника від роботи за своїм змістом означає призупинення трудових правовідносин - тимчасове увільнення працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і, в свою чергу, тимчасове увільнення роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання та відповідно, сплачувати заробітну плату. Тимчасове увільнення працівника від виконання ним його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи (на умовах та підставах встановлених законодавством) за своєю суттю не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом. Застосовується такий захід у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. Призупинення трудових відносин в такому випадку не тягне за собою обов`язкове припинення самих трудових відносин. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце. Відсторонення від роботи оформляються наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому мають бути наведені підстава та строки відсторонення. Працівник має ознайомитись з таким наказом\~негайно під розпис, оскільки йдеться про реалізацію права працівника на працю. Матеріалами справи підтверджено та не заперечується позивачем, що позивач була повідомлена про те, що вона в силу вищезазначених положень Закону та займаної посади підпадає під перелік осіб, які підлягають обов`язковій вакцинації проти СОVID-19 на період дії карантину, встановленого КМУ, з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби, відсутність якої тягне за собою відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, крім працівників, за наявності відповідної довідки медичного закладу, які мають абсолютні протипоказання до проведення щеплень. Відтак, суд не встановив ознак неправомірності під час винесення оскаржуваного наказу\~в діях директора Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 10» який, з урахуванням покладеного обов`язку, згідно з вимогами\~ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення позивача від роботи за відсутності відповідного щеплення. У зв`язку з наведеним, позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу № 11-к/тр від 11.02.2022 року є необгрунтованими та не підлягають задоволенню. \~ \~ \~ \~Як похідна від вимоги про скасування наказу про відсторонення від роботи, в задоволенні якої судом відмовлено, не підлягають і задоволенню вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку на час вимушеного прогулу. \~ \~ \~ \~Інші доводи позивача не спростовують висновків суду про відсутність підстав для задоволення позову з мотивів, що наведені нижче. \~ \~ \~ \~ Щодо доводів позивача про незаконність відсторонення від роботи на підставі підзаконних актів, суд зауважує наступне. Як зазначалось вище, оспорюваний наказ від 11.02.2022 р. № 11-к/тр про відсторонення [PERSON] від роботи складений відповідно до вимог нормативно правових актів, які пройшли належну перевірку, зареєстровані відповідно до вимог діючого законодавства та у встановлений спосіб не чинним не визнані, зокрема ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», Постанови КМУ «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 № 1236 (із змінами та доповненнями), Наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 № 2153 із змінами, внесеними наказом МОЗ України від 1 листопада 2021 року N 2393. Фактично доводи позивача зводяться до того, що наведені акти не відповідають Конституції України тому є незаконними, відповідно рішення, прийняті на їх виконання також є незаконними. Керівник підприємства не наділений повноваженнями щодо тлумачення, скасування та визнання не чинним нормативно правових актів та на власний розсуд приймати рішення щодо їх застосування. Вказане ґрунтується на нормах Конституції України, зокрема статтях 147, 150 де визначено, що повноваження вирішувати питання відповідності законів України Конституції України належить виключно Конституційному Суду України. Відтак будь які органи чи посадові особи держави, крім Конституційного Суду України не мають повноважень тлумачити зміст законодавства. Відповідно статті 264 Кодексу адміністративного судочинства оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень віднесено до компетенції адміністративних судів. Саме вони розглядають справи щодо законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень. Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Без визнання нечинними вказаних нормативно правових актів - правові підстави для скасування наказу від 11.02.2022року № 11-к/тр відсутні. Щодо обґрунтованості вимог про надання документу про обов`язкове щеплення або медичного висновку про абсолютне протипоказання Право на медичну таємницю закріплене в Основах законодавства України про охорону здоров`я. Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта. Право на таємницю про стан здоров`я, закріплене у статті 286 ЦК України. Згідно з «Основами законодавства України про охорону здоров`я» під визначення медичної таємниці підпадають: факт звернення людини до лікувального закладу за медичною допомогою; стан здоров`я людини; діагноз; обставини, що передували захворюванню або спровокували його; функціональні особливості організму; шкідливі звички, особливості психіки, майновий стан, інші відомості, отримані при медичному обстеженні, зокрема інформація про сімейне, інтимне життя людини, а також про стан здоров`я родичів, близьких пацієнта. Сертифікат не містить інформації, що може бути віднесена до лікарської таємниці, а є лише документом, що підтверджує певний факт - а саме, факт вакцинації. Щодо твердження позивача про незаконність вимоги надати медичний висновок про протипоказання від щеплення суд зауважує, що Наказом Міністерства охорони здоров`я України 02 листопада 2021 року № 2394 затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації № 028-1/о «Висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Так, відповідно до Інструкції у пункті 1 вказуються прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності) пацієнта, якому видається форма № 028-1/о, у пункті 2 вказується дата народження пацієнта, у пункті 3 зазначаються прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності) лікаря, що видає форму № 028-1/о, у пункті 4 лікар вказує висновок щодо наявності у пацієнта протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, їх вид (абсолютні протипоказання або застереження) та тривалість (постійні чи тимчасові). За наявності тимчасових протипоказань у пункті 5 зазначаються рекомендації лікаря щодо можливості вакцинації, наприклад, через визначений термін часу. У пункті 6 зазначається термін дії форми № 028-1/о: постійно або термін її дії. Анамнестичні дані та/або встановлений діагноз, що визначають протипоказання до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, зазначаються у додатку до форми No 028-1/о. Додаток до форми No 028-1/о не є обов`язковим до пред`явлення за вимогою. Форма No 028-1/о видається пацієнту для надання за місцем вимоги. Таким чином, висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 по формі 028-1/о, що надається за вимогою не містить інформації про діагноз, відомості одержані при медичному обстежені, методи лікування та інші анамнестичні дані що повністю спростовує твердження позивача про порушення відповідачем статей 391 Основ законодавства про охорону здоров`я, ст. 286 ЦК України. \~ \~ \~ \~З наведеного вище, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані із розглядом даної справи, суд залишає за позивачем. Враховуючи відсутність підстав для стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача, судом не перевіряється їх співмірність та інші обставини, визначені ст.137 ЦПК України.

Outcome: dismissed