Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-12 00:00:00

Позивач звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить визнати недійсним кредитний договір № 198078 від 06.04.2018 р. Позов обґрунтовує тим, що 06.04.2018 р. між нею та товариством з обмеженою відповідальністю «ІЗІ КРЕДИТ» (далі ТОВ «ІЗІ КРЕДИТ», Товариство) укладено кредитний договір № 198078, відповідно до умов якого кредитодавець надає позичальнику в кредит грошові кошти у сумі 4 500 грн на особисті потреби із зобов`язанням повернути вказану суму та нараховані відсотки (п.3). Кредит надається в готівковій формі у національній валюті України, не пізніше наступного дня з дати підписання договору (п.3.1). Пунктом 5.2 кредитного договору визначено реальну (ефективну) річну процентну ставку, яка є фіксованою та становить 762,30%. Згідно з п. 5.4 кредитного договору сума щомісячного платежу в рахунок повернення кредиту та сплати процентів визначена графіком платежів. З урахуванням ануїтентного характеру платежів за користування кредитом позичальник сплачує кредитодавцю 255,54% річних від суми кредиту з першого по восьмий платіж та 1,09% з дев`ятого по останній згідно з графіком платежів у розрахунку з щомісячною оплатою 21,30% з першого по восьмий платіж та 0,09% з дев`ятого по останній, а за період дії договору - 170,76%. Загальна сума всіх платежів з урахуванням відсоткової (процентної) ставки за кредитом становить 11 800 грн, яка складається із суми кредиту - 4 500 грн та 7380 грн (або 166,28%) процентів за користування кредитом (п. 5.7 кредитного договору). Позивач вважає, що при укладенні спірного договору порушено норми статей Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Закону України «Про захист персональних даних», у зв`язку з чим, ним у досудовому порядку неодноразово направлялися листи про припинення порушень з боку відповідача, проте, такі вимоги були залишені без задоволення. Порушення своїх споживчих прав позивач вбачає у наступному. Так, перед укладенням договору про надання кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про обставини, зазначені у частині другій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 вказаного Закону. Відповідно до пункту 2.2 кредитного договору, підписуючи даний договір, позивач начебто підтвердила, що повідомлений про свої права та обов`язки відповідно до Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист персональних даних» та Закону України «Про захист прав споживачів». Проте будь який окремий документ, що містив би інформацію зокрема про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, їй не надавали і ні де про це вона не ставив свій підпис. Відповідач скориставшись її необізнаністю, навмисно не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України, які визначені та встановлені Законом, що є істотними і необхідними для даного виду договорів. Зокрема відповідач не надав йому повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. У пункті 2.2 договору зазначено, що позичальник у чіткій та зрозумілій формі отримав інформацію від кредитодавця, зокрема передбачену частиною другою статті 12 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та підтверджує, що надана інформація є повною та достатньою для правильного розуміння суті фінансової послуги, що надається кредитодавцем. Проте їй, як споживачу, не було надано цю інформацію, яка стосується суті наданих відповідачем фінансових послуг, а отже відсутнє і будь яке письмове підтвердження про ознайомлення її з вищенаведеною інформацією та взагалі з усіма умовами кредитного договору. Недотримання та невиконання відповідачем імперативних вимог Закону, встановлених частиною другою статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» є підставою згідно зі статтею 215 ЦК України для визнання даного кредитного договору недійсним, в зв`язку з недотриманням відповідачем норм законодавства, щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладення. Крім того при укладенні спірного договору відповідачем також порушено норми пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також норми, встановлені абзацами 5, 11 пункту 2 статті 8 Закону України «Про захист персональних даних». Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08.12.2020 відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем отримано 08.02.2021. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28.04.2021 у задоволенні заяви ТОВ «ІЗІ КРЕДИТ» про поновлення пропущеного строку на подання відзиву відмовлено, відзив на позовну заяву залишений без розгляду. Інших заяв по суті справи до суду не надходило. Згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що 06.04.2018 між сторонами укладено кредитний договір № 198078, відповідно до умов якого кредитодавець надає позичальнику в кредит грошові кошти у сумі 4 500 грн на особисті потреби із зобов`язанням повернути вказану суму та нараховані відсотки (п.3). Відповідно до пунктів 3.1, 3.2, 3.3 кредитного договору сума кредиту, яка зазначена у цьому договорі, надається позичальнику у безготівковій формі у національній валюті України не пізніше наступного робочого дня з дня підписання цього договору. Кредит надається на умовах терміновості, повернення та платності. Кредит повертається позичальником шляхом виплат один раз на два календарні тижні в готівковій формі у національній валюті. Відповідно до пунктів 5.2, 5.4, 5.5 кредитного договору реальна (ефективна) річна процентна ставка за кредитом є фіксованою та становить 762,30 %. Сума щомісячного платежу в рахунок повернення кредиту та сплати процентів визначена графіком платежів. З урахуванням ануїтентного характеру платежів за користування кредитом позичальник сплачує кредитодавцю 255,54% річних від суми кредиту з першого по восьмий платіж та 1,09% з дев`ятого по останній згідно з графіком платежів у розрахунку з щомісячною оплатою 21,30% з першого по восьмий платіж та 0,09% з дев`ятого по останній, а за період дії договору - 170,76%. Загальна сума всіх платежів з урахуванням відсоткової (процентної) ставки за кредитом становить 11 800 грн, яка складається із суми кредиту - 4 500 грн та 7 380 грн (або 166,28%) процентів за користування кредитом (п. 5.7 кредитного договору). День першого платежу - 06.05.2018 р. Згідно із пунктом 5.7 кредитного договору загальна сума всіх платежів позичальника за договором з урахуванням процентної ставки за кредитом становить 11 800 грн, яка складається із суми кредиту - 4 500 грн та 7 380 грн (або 166,28%) процентів за користування кредитом. Позивач вважає, що при укладенні спірного договору порушено норми статей Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Закону України «Про захист персональних даних». Згідно із частинами першою та другою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, правочин завжди дійсний, але він може бути дійсним умовно. Заінтересована особа може його оспорити, і тоді він втратить силу за рішенням суду. Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За нормою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Відповідно до положень статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У пункті 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно зі статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній на час укладення спірного правочину) цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Частиною 2 статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції чинній на час укладення спірного правочину) передбачено, що до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Частинами 9 та 10 вищевказаної статті Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що на вимогу споживача кредитодавець зобов`язаний безоплатно надати йому копію проекту договору про споживчий кредит у паперовому або електронному вигляді (за вибором споживача). Це положення не застосовується, якщо кредитодавець на момент вимоги має підстави не продовжувати або не бажає продовжувати процес укладення договору про споживчий кредит із споживачем. Кредитодавець до укладення договору про споживчий кредит на вимогу споживача надає йому пояснення з метою забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансового стану, зокрема шляхом роз`яснення інформації, що надається відповідно до частин другої та третьої цієї статті, істотних характеристик запропонованих послуг та наслідків для споживача, зокрема у разі невиконання ним зобов`язань за таким договором. Надання таких пояснень, роз`яснень, інформації в належному та зрозумілому вигляді та ознайомлення з передбаченою цією частиною інформацією підтверджуються у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Частиною 12 статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що у разі ненадання визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації кредитодавець або кредитний посередник несе відповідальність у порядку та розмірі, визначених законом. Споживач, який внаслідок ненадання йому визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації уклав договір на менш сприятливих для себе умовах, ніж ті, що передбачені у цій інформації, має право вимагати приведення укладеного договору у відповідність із зазначеною інформацією шляхом направлення кредитодавцю відповідного письмового повідомлення. Кредитодавець зобов`язаний привести договір у відповідність з умовами, зазначеними у наданій інформації, протягом 14 днів з дати отримання такого повідомлення. Таким чином, нормами Закону України «Про споживче кредитування» передбачено вимоги щодо надання споживачу повної інформації про умови кредитування та іншої з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору. Також передбачене право споживача вимагати отримання відповідної інформації. Так у частині 12 статті 9 вказаного Закону передбачена відповідальність кредитодавця у випадку ненадання визначеної у статті 9 інформації. При цьому, законодавець не пов`язує ненадання такої інформації із недійсністю укладеного в подальшому кредитного договору. Частиною першою статті 15 Закону України «Про споживче кредитування» споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Згідно із пунктом 2.2 кредитного договору позичальник підтверджує, що до підписання даного договору кредитодавець надав йому у письмовій формі інформацію, що передбачена законодавством України про фінансові послуги та про захист прав споживачів, зокрема інформацію передбачену в статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджує, що надана інформація є повною та достатньою для правильного розуміння суті фінансової послуги, що надається кредитодавцем. Пунктом 26 кредитного договору передбачено, що підписуючи даний договір позичальник підтверджує, що у відповідності до вимог чинного законодавства України у чіткій та зрозумілій формі отримав від кредитодавця інформацію, необхідну для свідомого вибору та підписання цього договору. Судом встановлено, що одночасно із підписанням кредитного договору позивачем отримано інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, інформацію щодо сукупної вартості фінансового кредиту на суму 4 500 грн, а також позивачу надано графік платежів, який є додатком до кредитного договору. Таким чином, позивач підтвердила, що отримала усю необхідну інформацію щодо умов кредитного договору та погодилася з ними. При цьому остання мала право вимагати отримання повної інформації про умови кредитування до укладення договору, а протягом 14 днів з дня укладення договору - відмовитись від такого договору, якщо він не погоджується з умовами договору. Проте, як видно з матеріалів справи, позивач вказаних дій не здійснювала, що спростовує посилання про порушення її прав як споживача фінансової послуги при укладанні кредитного договору. За змістом частин першої-третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров`я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов`язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. Відповідно до частини другої статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (у редакції чинній на час укладення спірного правочину) фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про: 1) фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг; 2) умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість; 3) порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги; 4) правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги; 5) механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги; 6) реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; 7) розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами. Проаналізувавши зміст укладеного сторонами спірного договору, судом встановлено, що підписанням цього договору позивач підтвердила, що інформація, зазначена у частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» нею отримана для свідомого вибору та підписання договору. Щодо посилань позивача на порушення норм статті 8 Закону України «Про захист персональних даних», то суд керується наступним. Згідно із статтею 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Статтею 2 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження (стаття 11 Закону України «Про інформацію»). Згідно із пунктом 6 кредитного договору збір, обробка, накопичення, зберігання, оновлення та використання персональних даних позичальника здійснюється на підставі його інформованої згоди наданої у заяві про видачу кредиту з метою забезпечення реалізації договірних, правових, податкових відносин, відносин у сфері бухгалтерського обліку та статистики. У відповідності до зазначеної мети позичальник підтверджує, що: зазначена згода дійсна з моменту її надання на строк до припинення правовідносин за цим договором, а за необхідності - на передбачений законодавством строк зберігання кредитодавцем відповідних документів та/або інформації; відповідно до законодавства України позичальника повідомлено про його права як суб`єкта персональних даних, мету та джерела збирання персональних даних, володільця персональних даних, склад та зміст зібраних персональних даних, а також про включення його персональних даних до бази персональних даних кредитодавця; передача персональних даних позичальника третім особам за його інформованою згодою здійснюється на підставі та в рамках відповідного договору із такими третіми особами. Згідно із пунктом 12.4 кредитного договору у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником умов цього договору, кредитодавець має право самостійно або із залученням третіх осіб здійснювати необхідні заходи з метою отримання належного виконання за договором. При цьому позичальник звільняє кредитодавця від відповідальності за можливе розкриття інформації щодо невиконання або неналежного виконання позичальником умов договору третім особам та самостійно несе всі ризики, пов`язані з тим, що така інформація стане доступною третім особам. У пункті 4 заяви на видачу кредиту позивач надала безумовну згоду на збір, обробку, зберігання, оновлення та використання персональних даних з включенням їх у базу персональних даних «Клієнти ТОВ «ІЗІ КРЕДИТ», у формі з метою і в порядку, визначеними законодавством України про захист персональних даних. Крім того, у заяві позичальник надав свою згоду на передачу його персональних даних третім особам виключно на підставі договору. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. У силу статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При укладенні кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України «Про захист персональних даних». Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed