Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-26 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про захист прав споживачів, визнання договорів недійсними та визнання окремих умов договору недійсними. З врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить визнати недійсними договори про надання траншів за 2007 рік - № 3.16899/0651 від 25.04.2007 року, № 3.18513/0651 від 28.08.2007 року, № 3.19442/0651 від 14.11.2007 року, № 3.20127/0651 від 28.12.2007 року та за 2008 рік - № 3.20307/0651 від 18.01.2008 року, № 3.20842/0651 від 06.03.2008 року, № 3.21191/0651 від 28.03.2008 року, № 3.21399/0651 від 30.04.2008 року, укладені відповідно до Рамкової угоди № 0651 від 25.04.2007 року, Договору № 1 про внесення змін та доповнень до Рамкової угоди від 28.12.2007 року, укладені між [PERSON] та ПАТ «ПроКредит Банк» та застосувати наслідки недійсності правочинів., передбачені статтею 216 ЦК України. Також просить визнати недійсними Договір № 1 від 12.01.2009 року про внесення змін до Договору траншу № 3.16899/0651 від 25.04.2007 року, Договір № 1 від 12.01.2009 року про внесення змін до Договору траншу № 3.18513/0651 від 28.08.2007 року, Договір № 1 від 12.01.2009 року про внесення змін до Договору траншу № 3.19442/0651 від 14.11.2007 року, Договір № 1 від 12.01.2009 року про внесення змін до Договору траншу № 3.20127/0651 від 28.12.2007 року, Договір № 1 від 12.01.2009 року про внесення змін до Договору траншу № 3.20307/0651 від 18.01.2008 року, Договір № 1 від 12.01.2009 року про внесення змін до Договору траншу № 3.20842/0651 від 06.03.2008 року, Договір № 1 від 12.01.2009 року про внесення змін до Договору траншу № 3.21191/0651 від 28.03.2008 року, Договір № 1 від 12.01.2009 року про внесення змін до Договору траншу № 3.21399/0651 від 30.04.2008 року, укладені між [PERSON] та ПАТ «ПроКредит Банк». Також просить визнати недійсними п.1.1 Договору № 1 від 12.01.2009 року про внесення змін до Договору траншу № 3.16899/0651 від 25.04.2007 року, п.1.1. Договору № 1 від 12.01.2009 року про внесення змін до Договору траншу № 3.18513/0651 від 28.08.2007 року, п.1.1 Договору № 1 від 12.01.2009 року про внесення змін до Договору траншу № 3.19442/0651 від 14.11.2007 року, п.1.1 Договору № 1 від 12.01.2009 року про внесення змін до Договору траншу № 3.20127/0651 від 28.12.2007 року, п.1.1 Договору № 1 від 12.01.2009 року про внесення змін до Договору траншу № 3.20307/0651 від 18.01.2008 року, п.1.1 Договору № 1 від 12.01.2009 року про внесення змін до Договору траншу № 3.20842/0651 від 06.03.2008 року, п.1.1 Договору № 1 від 12.01.2009 року про внесення змін до Договору траншу № 3.21191/0651 від 28.03.2008 року, п.1.1 Договору № 1 від 12.01.2009 року про внесення змін до Договору траншу № 3.21399/0651 від 30.04.2008 року, укладених між [PERSON] та ПАТ «ПроКредит Банк». Також просить зобов`язати ПАТ «ПроКредит Банк» Додатки № 1 до усіх додаткових Договорів про внесення змін до договорів траншу № 3.16899/0651 від 25.04.2007 року, № 3.18513/0651 від 28.08.2007 року, № 3.19442/0651 від 14.11.2007 року, № 3.20127/0651 від 28.12.2007 року, № 3.20307/0651 від 18.01.2008 року, № 3.20842/0651 від 06.03.2008 року, № 3.21191/0651 від 28.03.2008 року, № 3.21399/0651 від 30.04.2008 року, привести у відповідність до визначеної відсоткової ставки у Договорах про надання траншів № 3.16899/0651 від 25.04.2007 року, № 3.18513/0651 від 28.08.2007 року, № 3.19442/0651 від 14.11.2007 року, № 3.20127/0651 від 28.12.2007 року, № 3.20307/0651 від 18.01.2008 року, № 3.20842/0651 від 06.03.2008 року, № 3.21191/0651 від 28.03.2008 року, № 3.21399/0651 від 30.04.2008 року, зарахувавши щомісячну переплату у погашення основної суми заборгованості та врахувати щомісячне зменшення залишку основної суми боргу на переплату попереднього місяця. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що в період з квітня 2007 року по травень 2008 року між сторонами в межах Рамкової угоди укладені згадані вище договори, на підставі яких позичальник отримав від кредитодавця грошові кошти у загальному розмірі 194 000 доларів США на строк від 60 до 84 місяців та сплатою відсотків за користування кредитними коштами в загальній сумі 96 990 доларів США. Станом на 22.12.2014 року позивач повернув банку 286 217 доларів США, а залишок заборгованості згідно відповіді банку становив 68 192 доларів США, тоді як загальна сума сплачених коштів, включаючи тіло кредиту і відсотки, мала б становити 290 993 доларів США. Відтак різниця, яку повинен доплатити становить 63 416 доларів США і вважає, що до її виникнення призвів ряд неправомірних дій банку, який не надав споживачу інформації про умови кредитування та про сукупну вартість кредиту. Крім того, банк не повідомив про наявність валютних ризиків, а реструктуризацію заборгованості погодився провести виключно за умови підняття процентної ставки, що в сукупності свідчить про використання банком нечесної підприємницької практики під час укладення згаданих вище договорів та порушення його прав, як споживача кредитних послуг. З огляду на це просить визнати такі договори недійсними. ПАТ «ПроКредит Банк», правонаступником якого є АТ «ПроКредит Банк» не погодився та подав заперечення проти позовної заяви. Зокрема, кредит видавався для задоволення особистих неспоживчих потреб, внаслідок чого на спірні правовідносини не поширюється законодавство про захист прав споживачів. Крім того, позивачем не подано належних і допустимих доказів про укладення договорів під впливом помилки чи тяжкої обставини. Просить відмовити у задоволенні позову та окремо звертає увагу про подання позовної заяви після спливу строку позовної давності і також просить застосувати відповідні наслідки. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування не надходило. В свою чергу, відносно заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності представник позивача надав пояснення про необхідність обчислення строку позовної давності з моменту отримання листів банку від 22.12.2014 року, якими останній повідомив про суму заборгованості, а також з моменту отримання листа від 16.03.2015 року, яким банк повідомив про непоширення на спірні правовідносини законодавства України про захист прав споживачів. Оскільки питання про початок строку позовної давності є оціночним, з цих же підстав заявив клопотання про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. Позовна заява поступила до суду 29.07.2015 року та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи була передана в провадження судді Головатому Р.Я. Ухвалою судді від 03.08.2015 року відкрито провадження у справі. Вказану ухвалу оскаржив відповідач, подавши 17.08.2015 року апеляційну скаргу з підстав порушення правил підсудності та не поширення на спірні правовідносини законодавства у сфері захисту прав споживачів. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01.10.2015 року, апеляційну скаргу відхилено, а ухвалу судді Личаківського районного суду м.Львова від 03.08.2015 року залишено без змін. За відповідним клопотанням представника позивача, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 22.01.2016 року у справі призначено судово-економічну експертизу, на вирішення якої поставлено такі питання: 1. Чи відповідає щомісячний ануїтетний платіж, обрахований та вказаний в додатках №1 до договорів про надання траншів за 2007 рік - № 3.16899/0651 від 25.04.2007, (а.с.10) № 3.18513/0651 від 28.08.2007р. (а.с.15), № 3.19442/0651 від 14.11.2007 (а.с.20), № 3.20127/0651 від 28.12.2007 (а.с.22) та за 2008 рік - № 3.20307/0651 від 18.01.2008 (а.с.26), № 3.20842/0651 від 06.03.2008 (а.с.108-109); № 3.21191/0651 від 28.03.2008 (а.с.107); № 3.21399/0651 від 30.04.2008 (а.с.28) базовим умовам кредитування, викладеним у вищевказаних договорах про надання траншів, зокрема процентній ставці вказаній у цих договорах? Якій відсотковій ставці відповідають відповідні графіки повернення кредиту та сплати процентів, що вказані у додатках №1? 2. Чи відповідає щомісячний ануїтетний платіж, обрахований та вказаний в додатках №1 у редакції від 12.01.2009р. договорів про надання траншів за 2007 рік - № 3.16899/0651 від 25.04.2007 (а.с.31), № 3.18513/0651 від 28.08.2007 (а.с.33), №3.19442/0651 від 14.11.2007 (а.с.35), № 3.20127/0651 від 28.12.2007 (а.с.37) та за 2008 рік - № 3.20307/0651 від 18.01.2008 (а.с.39), № 3.20842/0651 від 06.03.2008 (а.с.40-41); №3.21191/0651 від 28.03.2008 (а.с.43); договорам №1 від 12.01.2009 про внесення змін до Договорів про надання траншів за 2007 рік - № 3.16899/0651 від 25.04.2007 (а.с.30), № 3.18513/0651 від 28.08.2007 (а.с.32), № 3.19442/0651 від 14.11.2007 (а.с.34), №3.20127/0651 від 28.12.2007 (а.с.36) та за 2008 рік-№ 3.20307/0651 від 18.01.2008 (а.с.38); № 3.20842/0651 від 06.03.2008 (а.с.40); № 3.21191/0651 від 28.03.2008 (а.с.42)? Якій відсотковій ставці відповідають відповідні графіки повернення кредиту та сплати процентів, що вказані у додатках №1 у редакції від 12.01.2009? 3. Якщо графіки повернення кредиту та сплати процентів не відповідають визначеній відсотковій ставці у договорах про надання траншів (вказані договори у питанні першому) та не відповідають відсотковій ставці вказаній у договорах про внесення змін (додаткові угоди вказані у питанні другому), то яка загальна вартість кредиту (тіло плюс проценти за користування) була б застосовуючи визначену договорами процентну ставку? 4. Яка різниця виражена у валюті кредитування між загальною вартістю кредиту (тіло плюс проценти за користування) при застосуванні ануїтетного графіку повернення кредиту та сплати процентів та між загальною вартістю при застосуванні стандартного графіку обчислена на основі договорів про надання траншів, які вказані у питанні першому? Проведення експертизи доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз. Провадження у справі зупинено. У зв`язку з відсутністю оплати за проведення експертизи матеріали справи повернуто до суду без виконання. Ухвалою судді від 19.05.2017 року, провадження у справі відновлено. Надалі, за відповідним клопотанням представника позивача ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 05.07.2017 року у справі повторно призначено судово-економічну експертизу, на вирішення якої постановлено ті ж самі питання, що й попереднього разу, а також додаткове питання - чи відповідають «положенням про кредитування» банку (Відповідача) вищезазначені договори про надання траншу та рамкова угода? Проведення експертизи доручено експертам ТзОВ «Судово-експертне бюро України». Провадження у справі зупинено. У зв`язку із припиненням повноважень судді Головатого Р.Я., на підставі розпорядження керівника апарату Личаківського районного суду м.Львова від 03.08.2017 року № 2 у справі проведено повторний автоматизований розподіл, після чого така передана в провадження судді [PERSON] Ухвалою судді від 04.08.2017 року справа прийнята до провадження. Після проведення експертизи, матеріали справи разом з висновком експерта повернулись на адресу суду 15.05.2018 року. Ухвалою судді від 21.05.2018 року, провадження у справі поновлено. Призначено підготовче засідання. Після цього представник позивача подав до суду клопотання про залучення до участі у справі третьої особи [PERSON] . Ухвалою суду від 27.09.2018 року, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати і яка занесена до протоколу судового засідання у задоволенні такого клопотання відмовлено. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 27.09.2018 року. Справа призначена до судового розгляду по суті. У зв`язку із смертю судді [PERSON], на підставі розпорядження керівника апарату Личаківського районного суду м.Львова від 18.01.2021 року № 1 у справі проведено повторний автоматизований розподіл, після чого така передана в провадження судді Грицка Р.Р. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 08.02.2021 року, справа прийнята до провадження та призначена до судового розгляду. За відповідним клопотанням та зі згоди позивача останній був допитаний у справі в якості свідка. З огляду на неможливість допиту експерта, який склав попередній висновок і який звільнився з експертної установи, суд за відповідним клопотанням представника позивача призначив у справі додаткову судово-економічну експертизу, про що постановив відповідну ухвалу від 06.12.2021 року. На вирішення експерта постановлено такі питання: 1. Чи відповідають графіки повернення кредиту та сплати відсотків вказані в додатках № 1 до договору траншу № 3.16899/0651 від 25.04.2007 року; № 3.18513/0651 від 28.08.2007; № 3.19442/0651 від 14.11.2007, викладеним умовам кредитування у вказаних договорах про надання траншів та умовам викладеним у Рамковій угоді № 0651 від 25.04.2007? 2. Чи відповідають графіки повернення кредиту та сплати відсотків вказані в додатках № 1 до договору траншу № 3.20127/0651 від 28.12.2007; № 3.20307/0651 від 18.01.2008; № 3.20842/0651 від 06.03.2008; № 3.21191/0651 від 28.03.2008; № 3.21399/0651 від 30.04.2008 викладеним умовам кредитування у вказаних договорах про надання траншів та умовам викладеним у Договорі № 1 про внесення змін та доповнень до Рамкової угоди від 28.12.2007. 3. Чи відповідають графіки повернення кредиту та сплати відсотків вказані в додатках № 1 (нова редакція від 12.01.2009) до договорів про внесення змін до Договору траншу від 12.01.2009 (8 шт.) умовам викладеним у договорах про внесення змін до Договору траншу від 12.01.2009 та відповідним договорам траншу № 3.16899/0651 від 25.04.2007, № 3.18513/0651 від 28.08.2007; № 3.19442/0651 від 14.11.2007; № 3.20127/0651 від 28.12.2007; № 3.20307/0651 від 18.01.2008; № 3.20842/0651 від 06.03.2008; № 3.21191/0651 від 28.03.2008 року; № 3.21399/0651 від 30.04.2008 і Договору № 1 про внесення змін та доповнень до Рамкової угоди від 28.12.2007. Проведення експертизи доручено експертам ТзОВ «Судово-експертне бюро України». Провадження у справі зупинено. Матеріали справи разом з висновком експерта надійшли на адресу суду 03.05.2022 року, після чого, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 10.05.2022 року, провадження у справі поновлено. Також, за відповідним клопотанням представника позивача суд допитав експерта в судовому засіданні. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа розглядалась у відкритому судовому засіданні, про що сторони у встановленому законом порядку повідомлялись. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому, що в силу вимог ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Позивач та його повноважний представник в судовому засіданні висловились про підтримання позовних вимог. Дали пояснення, аналогічні вищенаведеним та просять позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти обґрунтованості заперечила з підстав, викладених у письмових запереченнях, а також наголосила на заяві про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Просить у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, їх представників та експерта, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на таке. Судом встановлено, що 25.04.2007 року між ЗАТ «ПроКредит Банк», правонаступником якого є АТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] укладено Рамкову угоду № 0651, за умовами якої кредитор надає позичальнику кредит на умовах цієї угоди та договорів про надання траншу (т.1 а.с.4). Договором № 1 від 28.12.2007 року (т.1 а.с.5-7), сторони внесли зміни до Рамкової угоди, виклавши її в новій редакції, та серед іншого передбачили, що ліміт суми кредитування становить 400 000 доларів США, ліміт строку кредитування - 180 місяців. Максимальний розмір процентів - 40% річних. На підставі договору про надання траншу № 3.16899/0651 від 25.04.2007 року, кредитор відповідно до Рамкової угоди № 0651 надав позичальнику кредит в сумі 60 000 доларів США на строк 84 місяці та платою за користування кредитом 14% річних. Цільове призначення кредиту - задоволення особистих потреб (т.1 а.с.8-11). На підставі договору про надання траншу № 3.18513/0651 від 28.08.2007 року, кредитор відповідно до Рамкової угоди № 0651 надав позичальнику кредит в сумі 27 000 доларів США на строк 84 місяці та платою за користування кредитом 13,5% річних. Цільове призначення кредиту - задоволення особистих потреб (т.1 а.с.12-16). На підставі договору про надання траншу № 3.19442/0651 від 14.11.2007 року, кредитор відповідно до Рамкової угоди № 0651 надав позичальнику кредит в сумі 20 000 доларів США на строк 60 місяців та платою за користування кредитом 13% річних. Цільове призначення кредиту - задоволення особистих потреб (т.1 а.с.17-20). На підставі договору про надання траншу № 3.20127/0651 від 28.12.2007 року, кредитор відповідно до Рамкової угоди № 0651 надав позичальнику кредит в сумі 20 000 доларів США на строк 72 місяці та платою за користування кредитом 13% річних. Цільове призначення кредиту - задоволення особистих неспоживчих потреб (т.1 а.с.21-23). На підставі договору про надання траншу № 3.20307/0651 від 18.01.2008 року, кредитор відповідно до Рамкової угоди № 0651 надав позичальнику кредит в сумі 16 000 доларів США на строк 72 місяці та платою за користування кредитом 13% річних. Цільове призначення кредиту - задоволення особистих неспоживчих потреб (т.1 а.с.24-26). На підставі договору про надання траншу № 3.20842/0651 від 06.03.2008 року, кредитор відповідно до Рамкової угоди № 0651 надав позичальнику кредит в сумі 20 000 доларів США на строк 72 місяці та платою за користування кредитом 13% річних. Цільове призначення кредиту - задоволення особистих неспоживчих потреб (а.с.170-171 копій матеріалів кредитної справи). На підставі договору про надання траншу № 3.21191/0651 від 28.03.2008 року, кредитор відповідно до Рамкової угоди № 0651 надав позичальнику кредит в сумі 20 000 доларів США на строк 72 місяці та платою за користування кредитом 13% річних. Цільове призначення кредиту - задоволення особистих неспоживчих потреб (а.с.194-196 копій матеріалів кредитної справи). На підставі договору про надання траншу № 3.21399/0651 від 30.04.2008 року, кредитор відповідно до Рамкової угоди № 0651 надав позичальнику кредит в сумі 11 000 доларів США на строк 72 місяці та платою за користування кредитом 13% річних. Цільове призначення кредиту - задоволення особистих неспоживчих потреб (т.1 а.с.27-29). В подальшому, а саме 12.01.2009 року сторони уклали договір про внесення змін до договору про надання траншу № 3.16899/0651 від 25.04.2007, виклавши його в новій редакції (т.1 а.с.30-31). Відповідно до нової редакції цього договору розмір кредиту становить 60 000 доларів США, строк кредитування - 84 місяці, розмір процентів - 15% річних, цільове призначення кредиту - задоволення особистих неспоживчих потреб. Аналогічно 12.01.2009 року сторони уклали договір про внесення змін до договору про надання траншу № 3.18513/0651 від 28.08.2007 року, виклавши його в новій редакції (т.1 а.с.32-33). Відповідно до нової редакції цього договору розмір кредиту становить 27 000 доларів США, строк кредитування - 84 місяці, розмір процентів - 15% річних, цільове призначення кредиту - задоволення особистих неспоживчих потреб. Аналогічно 12.01.2009 року сторони уклали договір про внесення змін до договору про надання траншу № 3.19442/0651 від 14.11.2007 року, виклавши його в новій редакції (т.1 а.с.34-35). Відповідно до нової редакції цього договору розмір кредиту становить 20 000 доларів США, строк кредитування - 60 місяців, розмір процентів - 15% річних, цільове призначення кредиту - задоволення особистих неспоживчих потреб. Аналогічно 12.01.2009 року сторони уклали договір про внесення змін до договору про надання траншу № 3.20127/0651 від 28.12.2007 року, виклавши окремі пункти в новій редакції (т.1 а.с.36-37). Відповідно до умов цього договору розмір процентів становить 15% річних і у зв`язку з цим сторони виклали графік повернення кредиту в новій редакції. Інші умови договору залишені без змін. Аналогічно 12.01.2009 року сторони уклали договір про внесення змін до договору про надання траншу № 3.20307/0651 від 18.01.2008 року, виклавши окремі пункти в новій редакції (т.1 а.с.38-39). Відповідно до умов цього договору розмір процентів становить 15% річних і у зв`язку з цим сторони виклали графік повернення кредиту в новій редакції. Інші умови договору залишені без змін. Аналогічно 12.01.2009 року сторони уклали договір про внесення змін до договору про надання траншу № 3.20842/0651 від 06.03.2008 року, виклавши окремі пункти в новій редакції (т.1 а.с.40-41). Відповідно до умов цього договору розмір процентів становить 15% річних і у зв`язку з цим сторони виклали графік повернення кредиту в новій редакції. Інші умови договору залишені без змін. Аналогічно 12.01.2009 року сторони уклали договір про внесення змін до договору про надання траншу № 3.21191/0651 від 28.03.2008 року, виклавши окремі пункти в новій редакції (т.1 а.с.42-43). Відповідно до умов цього договору розмір процентів становить 15% річних і у зв`язку з цим сторони виклали графік повернення кредиту в новій редакції. Інші умови договору залишені без змін. Матеріали справи не містять копії договору № 1 від 12.01.2009 про внесення змін до договору про надання траншу № 3.21191/0651 від 30.04.2008 року, який також є предметом оскарження. Водночас, наявний договір № 1 від 28.12.2012 року про внесення змін до договору про надання траншу № 3.21191/0651 від 30.04.2008 року, за умовами якого сторони змінили строк кредитування на 92 місяці і у зв`язку з цим виклали графік повернення кредиту в новій редакції (а.с.232-233 копій матеріалів кредитної справи). Також відомо, що до договорів про надання траншів зміни вносились відповідними договорами від 28.12.2012 року, від 06.06.2014 року, від 17.11.2014 року, від 31.03.2015 року (а.с.97, 101, 104, 107, 128, 132, 135, 138, 159, 163, 165, 183, 187, 189, 208, 212, 214, 236, 238 копій матеріалів кредитної справи). Вказаними змінами збільшено строки кредитування за договорами про надання траншів або розмір відсотків річних або правила нарахування процентів. Проте, вказані договори про внесення змін не є предметом оскарження. Крім того відомо, що в день укладення Рамкової угоди позивач уклав договір банківського вкладу № 78962 від 25.04.2007 року (т.2 а.с.29-32), за умовами якого передав відповідачу в управління кошти в сумі 40 000 доларів США на строк до 25.04.2008 року. Відповідно до листа відповідача від 22.12.2014 року (т.1 а.с.45), позивач в загальному отримав кредит в сумі 194 000 доларів США. Оплачено по тілу кредиту - 141538,27 доларів США, оплачено відсотків - 144678,92 доларів США. Залишок по кредиту становить 52461,73 доларів США, відсотки, які підлягають до оплати - 15729,98 доларів США. Вважаючи, що банк під час укладення зазначених договорів порушив вимоги чинного законодавства в сфері захисту прав споживачів та використав нечесну підприємницьку практику, позивач, з метою визнання таких договорів недійсними звернувся до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Таким чином, з огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити питання про відповідність зазначених договорів вимогам законодавства в сфері захисту прав споживачів та про наявність підстав для визнання їх недійсними. Перед цим суд вирішить питання про поширення на спірні правовідносини вимог чинного законодавства в сфері захисту прав споживачі. Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. За змістом частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Як вбачається зі змісту Рамкової угоди від 25.04.2007 № 0651, в тому числі в редакції Договору № 1 від 28.12.2007 року, в такій не вказано про видачу кредитних коштів для задоволення особистих неспоживчих потреб. При цьому, в договорах про надання траншу № 3.16899/0651 від 25.04.2007 року, № 3.18513/0651 від 28.08.2007 року та № 3.19442/0651 від 14.11.2007 року вказано, що цільове призначення кредиту - задоволення особистих потреб і лише 12.01.2009 року під час внесення змін до таких договорів одночасно було змінено цільове призначення кредиту - задоволення особистих неспоживчих потреб. Іншими словами, кредитор змінив цільове призначення кредиту після того, як цей кредит був виданий і використаний. При цьому, ці зміни не просто були діаметрально протилежними, вони по факту змінюють характер правовідносин між сторонами, тоді як використання кредитних коштів є одномоментним явищем, яке вичерпує свою дію фактом використання і в подальшому, цільове призначення не може змінюватись. Відповідно до частини першої статті 637 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України. Водночас, як зазначив Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 753/11000/14-ц (постанова від 18.04.2018), у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому, це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party). Таким чином, оскільки кредитодавець змінив цільове призначення кредиту після його видачі та використання, чого в принципі бути не може, суд застосує до спірних правовідносин тлумачення contra proferentem, визначивши оспорювані кредитні договори споживчими, внаслідок чого на спірні правовідносини поширюється законодавство про захист прав споживачів. При цьому, таких висновків суду не змінює той факт, що у договорах про надання траншу № 3.20127/0651 від 28.12.2007 року, № 3.20307/0651 від 18.01.2008 року, № 3.20842/0651 від 06.03.2008 року, № 3.21191/0651 від 28.03.2008 року та № 3.21399/0651 від 30.04.2008 року цільове призначення кредиту визначено як задоволення особистих неспоживчих потреб, оскільки всі договори про надання траншу укладались на підставі Рамкової угоди № 0651 від 25.04.2007 року, якою не передбачалось надання кредиту лише для задоволення особистих неспоживчих потреб, а перші три договори про надання траншу надавались саме для задоволення особистих потреб позивача. Зрештою, залишаючи без змін ухвалу судді Личаківського районного суду м.Львова про відкриття провадження у справі від 03.08.2015 року, Апеляційний суд Львівської області своєю ухвалою від 01.10.2015 року тим самим підвередив поширення на спірні правовідносини законодавства про захист прав споживачів. Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, звичайно ставляться. Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей. Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. За змістом наведених статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Водночас повертаючись до обставин справи яка розглядається суд вважає, що позивачем не доведено порушення банком законодавства про захист прав споживачів під час укладення оспорюваних договорів. Зокрема, як уже зазначалось вище умовами Рамкової угоди № 0651 від 25.04.2007 року в редакції договору № 1 від 28.12.2007 року передбачено максимальний розмір процентів - 40% річних і жодного разу під час внесення змін до договорів про надання траншів узгоджений сторонами розмір процентів не перевищував цієї межі. Крім того, згідно пунктів 7.4 договорів про надання траншу за 2007 рік, підписуючи даний договір позичальник підтвердив, що не перебуває під впливом помилки, обману, насилля, загрози, зловмисної угоди, а згідно договорів про надання траншу за 2008 рік також підтвердив, що перед підписанням належно і у доступній формі ознайомився з усіма умовами Рамкової угоди, договору про надання траншу, тарифами кредитора, і що йому було надано кредитором усі відомості та документи про умови кредитування. Позивач також підтвердив, що перед укладенням договору кредитор надав йому у письмовій формі та у повному обсязі передбачену чинним законодавством інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Суд також враховує те, що під час укладення договору про надання траншу чи договору про внесення змін до договору про надання траншу, сторони щоразу узгоджували графік повернення кредиту, в якому міститься як інформація про суму внеску, так і інформація про розмір відсотків, що в загальному становить сукупну вартість кредиту. Крім того, банк долучив до матеріалів справи підписані позивачем розрахунки сукупної вартості кредиту до договорів про надання траншу від 28.08.2007 року, від 14.11.2007 року, від 28.12.2007 року, від 18.01.2008 року, від 28.03.2008 року, від 30.04.2008 року, в яких міститься вся передбачена законом інформація (а.с.84, 146, 196, 220, 244, 258 копій матеріалів кредитної справи). Зрештою, підписання і подальше виконання умов договору, що підтвердив позивач будучи допитаний як свідок, свідчить про його волевиявлення та є підтвердженням повного усвідомлення наслідків укладених ним договорів та додаткових угод. Суд також відкидає доводи позивача про недотримання банком пунктів 2.4, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007, оскільки по-перше, на момент укладення Рамкової угоди такі Правила ще не були затверджені, а по-друге, як уже зазначалось вище, матеріали справи містять підписані позивачем розрахунки сукупної вартості кредиту. Так само не свідчить про наявність несправедливих умов висновок експерта № 14 від 27.03.2018 року (т.1 а.с.190-235) та висновок експерта № 5 від 02.05.2022 року (т.2 а.с.227-252), оскільки, по-перше, експертиза стосувалась питань розрахунку, а не питань права, і по-друге, визначена експертом реальна процентна ставка не перевищує граничної межі, яка передбачена умовами Рамкової угоди № 0651 від 25.04.2007 року в редакції договору № 1 від 28.12.2007 року. В свою чергу, допитаний в судовому засіданні експерт [PERSON] , яка є автором висновку № 5 від 02.05.2022 року, також не надала обґрунтованих пояснень, які могли б свідчити про наявність несправедливих умов договору. Що ж стосується доводів позивача, що для надання кредиту за договором про надання траншу від 25.04.2007 року він повинен передати частину суми на депозит, які той надав в тому числі будучи допитаним як свідок, суд не приймає їх до уваги, оскільки ні умовами Рамкової угоди № 0651, ні умовами договору про надання траншу від 25.04.2007 року не передбачено обов`язку використати частину суми кредиту для її покладення на депозит, а будь-яких інших самодостатніх доказів для підтвердження цієї обставини позивач не надав. Слід також врахувати, що на підставі Рамкової угоди № 0651 від 25.04.2007 року, між сторонами загалом укладено вісім договорів про надання траншів, і кожного разу позивач отримував за такими договорами відповідні кошти, регулярно вносячи щомісячні платежі. Аналогічне стосується доводів позивача про укладення правочину під впливом обману, доказів позивач взагалі не надав, а також не навів переконливих пояснень будучи допитаним як свідок. Тому, суд у задоволенні позову відмовляє. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134)). Оскільки у даній справі суд у задоволенні позову відмовив через його безпідставність, заява відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності не застосовується. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню. Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати відповідач не подавав. Крім того, відповідач не навів попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він поніс або очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат.

Outcome: dismissed