Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-26 00:00:00

ТОВ «Порше Лізинг Україна» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про застосування наслідків недійсності договору фінансового лізингу, в якому заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача плати за користування об`єктом лізингу у розмірі 1 571 592,92 грн. (один мільйон п`ятсот сімдесят одна тисяча п`ятсот дев`яносто дві гривні 92 копійки) за користування транспортним засобом марки VolkswagenTouareg NF 3.0 I V6 TDI, 2012 року виробництва, шасі № [NUMBER] , двигун № [NUMBER] в період з 17 лютого 2017 року до 17 лютого 2020 року (36 місяців). В судовому засіданні повноважний представник позивача позовні вимоги підтримала та просить позов задовольнити. Представник відповідача в поданому до суду письмовому відзиві на позов та в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, вказувала на їх необгрунтованість та просила в їх задоволенні відмовити. Також, у письмових поясненнях від 19.11.2021 року відповідач просив суд про застосування строку позовної давності. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необгрунтованість позову та про те, що в задоволенні позову слід відмовити. Як встановлено судом, 23.08.2012 року між [PERSON] та ТОВ «Порше Лізинг Україна» укладено договір про фінансовий лізинг №00005526 від 23.08.2012 року, відповідно до якого ТОВ «Порше Лізинг Україна» зобов`язався передати у розпорядження позивача транспортний засіб типу VolkswagenTouareg NF 3.0 I V6 TDI, 2012 року виробництва, шасі № [NUMBER] , двигун № [NUMBER] , а лізингоодержувач зобов`язався прийняти об`єкт лізингу і сплатити суму коштів за Договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно із графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів, які є невід`ємними частинами договору лізингу. Згідно Акту прийому-передачі від 10.09.2012 року позивач передав, а відповідач отримав у користування під виплату лізингових платежів об`єкт лізингу, яким є транспортний засіб автомобіль марки VolkswagenTouareg NF 3.0 I V6 TDI, 2012 року виробництва, шасі № [NUMBER] , двигун № [NUMBER] . 6 лютого 2017 року Хмельницьким міськрайонним судом ухвалене рішення за позовом [PERSON] до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про визнання недійсним договору про фінансовий лізинг, стягнення грошових коштів та моральної шкоди і зустрічним позовом ТОВ «Порше Лізинг Україна» до [PERSON] про зобов`язання повернути транспортний засіб. Даним рішенням первісний позов задоволено частково. Визнано недійсним договір про фінансовий лізинг, стягнуто з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 2 074 328 грн. 25 коп., що еквівалентно по курсу Національного банку України станом на 6 лютого 2017 року 76 605,95 доларів США. Зобов`язано [PERSON] повернути ТОВ «Порше Лізинг Україна» транспортний засіб марки «VW Touareg» NF 3.0 І V6 TDI, шасі № [NUMBER] , 2012 року випуску, двигун № [NUMBER] . В решті вимог первісного позову відмовлено. У вимогах зустрічного позову ТОВ «Порше Лізинг Україна» до [PERSON] відмовлено. Стягнуто з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь держави судовий збір в сумі 32492 грн. 92 коп. Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 15 травня 2017 року у справі №686/19763/16-ц дане рішення змінено. Виключено з резолютивної частини рішення суду абзац шостий в частині посилання про відмову в задоволенні зустрічного позову. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 6 лютого 2017 року в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь держави 8551 грн. 20 к. судового збору. Стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» 51 839 грн. 84 к. судового збору. В решті рішення залишено без змін. Даним рішенням Апеляційного суду Хмельницької області встановлено недійсність договору про фінансовий лізинг, а відповідно до положень ЦК України, у разі недійсності правочину, кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі те, що вона одержала на виконання цього правочину, а вразі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У провадженні Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області знаходилась справа №686/11937/17 за позовом ТОВ «Порше Лізинг Україна» до [PERSON] про застосування наслідків недійсності правочину. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 10.09.2019 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 18.02.2020 року, у справі №686/11937/17 позовну заяву ТОВ «Порше Лізинг Україна» залишено без задоволення. Позивач, здійснюючи підрахунок розміру плати за користування транспортним засобом з 17 лютого 2017 року до 17 лютого 2020 року (1 571 592,92 грн.), спирається на довідку позивача та звіт про огляд цінових тенденцій на орендні ставки на транспортний засіб VolkswagenTouareg NF 3.0 I V6 TDI, 2012 року випуску, що були станом на 2012 - 2020 р.р., який виконаний ТОВ «ГеоФінанс Груп». Відповідач заперечує наявність підстав для повернення коштів за користування транспортним засобом. Правовідносини між учасниками справи виникли із спору щодо плати за користування транспортним засобом, який належить на праві власності ТОВ «Порше Лізинг Україна», переданим у користування на виконання недійсного правочину (договору фінансового лізингу), та регулюються ч. 1 ст. 1212 ЦК України. Предметом регулювання гл. 83 ЦК України (ст.ст. 1212-1215) є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. За ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Велика Палата Верховного Суду дійшла до правових висновків про застосування частини першої статті 1212 ЦК України до правовідносин щодо фактичного використання майна без достатньої підстави у постанові від 23.05.2018 року (справа № 14-77цс18). Згідно з вказаною постановою за змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Відтак, правовідносини за недійсним договором фінансового лізингу, на підставі якого відбулося фактичне користування [PERSON] транспортним засобом, за своїм змістом є кондикційними. Оскільки договір є недійсним, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі частини першоїстатті 1212 ЦК України. Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходить з наступного. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципах змагальності та диспозитивності (п. 4, п. 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Вимоги щодо належності, допустимості, достатності та достовірності доказів сформульовані у статтях 77-80 ЦПК України. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. У процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права у недоговірних зобов`язаннях, позивач повинен довести належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами підстави виникнення у відповідача обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини, а якщо позовні вимоги пов`язані з стягненням грошей, то він також зобов`язаний довести розмір своїх вимог. У позовній заяві позивач вказав, що відповідач користувався автомобілем VolkswagenTouareg NF 3.0 I V6 TDI, 2012 року виробництва, шасі № [NUMBER] , двигун № [NUMBER] в період з 17 лютого 2017 року до 17 лютого 2020 року (36 місяців). Вартість користування відповідачем автомобілем за один місяць позивач зазначив у сумі 1589,78 доларів США (що визначається ним за курсом іноземних валют, встановленим Національним Банком України на час пред`явлення позову), що, за його твердженням, відповідає вартості оренди аналогічного автомобіля впродовж одного місяця, яка вказана у довідці позивача. Як на доказ вартості оренди аналогічного автомобіля, позивач послався на нібито видану ним же довідку (додаток 12 до позовної заяви, дата та номер документа не вказані), але в матеріалах цивільної справи така довідка відсутня. Натомість, у справі міститься копія лізингової пропозиції від PorscheFinanceGroupUkrainе. Вказана лізингова пропозиція адресована не пойменованому клієнтові та стосується пропонування фінансових послуг на придбання автомобіля марки VW Touareg 3.0 V6 TDI (7P62G815) вартістю 63 590,00 з ПДВ, зокрема, вказано тривалість, валюта та процентна ставка фінансування, розмір авансового платежу, одноразової комісії, витрат на реєстрацію транспортного засобу та розміри щомісячного платежу. Безпосередньо розмір щомісячного платежу при авансі 0,00 % згідно з лізинговою пропозицією становить 1589,78 долара США, у т. ч. ПДВ, та включає у себе страховий платіж - 337,27 долара США і лізинговий платіж - 1252,51 долара США. Відповідно до частин 1, 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі, належні до сплати за договором фінансового лізингу, здійснюються в порядку, встановленому договором фінансового лізингу. До складу лізингових платежів включаються: 1) сума, що відшкодовує частину вартості об`єкта фінансового лізингу; 2) винагорода лізингодавцю за отриманий у фінансовий лізинг об`єкт фінансового лізингу; 3) інші складові, зокрема платежі та/або витрати, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору фінансового лізингу та передбачені таким договором. Отже, позивач безпідставно ототожнює плату за користування транспортним засобом з щомісячним платежем за договором лізингу так, як останній відрізняється тим, що включає в себе лізинговий платіж (відшкодування частини вартості майна, винагороду лізингодавцю, інші платежі та витрати, пов`язані з виконанням договору фінансового лізингу) та страхові платежі. Суд зазначає, що фактично ТОВ «Порше Лізинг Україна» просить стягнути з [PERSON] не тільки плату за користування автомобілем, а й частину його вартості та інші витрати, тобто фактично виконати умови договору, який є недійсним. Крім цього, як встановлено судом, позивач при підтвердження розміру плати за користування транспортним засобом надав письмовий доказ:«Звіт про огляд цінових тенденцій на орендні ставки на транспортний засіб VolkswagenTouareg NF 3.0 V6 TDI, 2012 року випуску, що були станом на 2012-2020 рр.», складений ТОВ «ГеоФінанс Груп» станом на 13 листопада 2020 року. Вимоги щодо допустимості доказів сформульовані у ст. 78 ЦПК України. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наданий позивачем доказ містить припущення щодо розміру вартості користування автомобілем VolkswagenTouareg NF 3.0 V6 TDI, 2012 року випуску (шасі № [NUMBER] , двигун № [NUMBER] ), яка за період 10.09.2012 - 18.02.2020 рр. могла скласти 71 341 дол. США. У Звіті зазначено, що ймовірна вартість оренди майна за період 10.09.2012 - 18.02.2020 рр. могла скласти 71 341 дол. США, що станом на дату дослідження - 13.11.2020 року становить 2 011 552,24 грн., тобто це є припущенням. Крім цього, у цьому Звіті наведені відомості про те, що вартість прокату автомобіля за період 10.09.2012 - 18.02.2020 рр. могла становити 71 341 дол. США, що станом на дату дослідження - 13.11.2020 року становить 2 011 552,24 грн., що не підтверджує розмір заявленої позовної вимоги. При цьому позивач не надав суду відповідного розрахунку, зроблено ним на підставі вказаного Звіту, щодо відповідності заявленої у позові суми до суми, зазначеної у Звіті, а також не обґрунтовував різницю у сумі заявленої вимоги та у сумі вказаної у Звіті. Також, у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача плату за користування транспортним засобом в період з 17.02.2017 - 17.02.2020 рр. (36 місяців). Натомість, у Звіті міститься розрахунок можливої вартості оренди автомобіля за період 10.09.2012 - 18.02.2020 рр., що не відповідає заявленим вимогам. При цьому позивач не надав суду відповідного розрахунку, зроблено ним на підставі вказаного Звіту, щодо відповідності заявлених у позові сум і дат до сум і дат, зазначених у Звіті. Отже, позивач хоча й подав цей доказ до суду, але фактично не обґрунтовував ним свої вимоги. З огляду на вищенаведене, суд дійшов до висновку, що позивач, розпорядившись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, не надав суду доказів в порядку ст.ст. 76-80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України на підтвердження наявності обставин, що обґрунтовують позовні вимоги в частині розміру плати за користування майном. Відтак, є слушними доводи відповідача в частині, що звіт не є допустимим доказом, на підставі якого суд мав би змогу встановити дійсний розмір плати за користування зазначеним вище транспортним засобом. Оскільки збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду(ч. 2ст. 13ЦПК України)та підстави для збирання судом доказів в даній справі відсутні(ч. 2ст. 13ЦПК України),а доводи позивача в частині допустимості письмового доказу(звіту про огляд цінових тенденцій на орендні ставки на транспортний засіб VolkswagenTouareg NF 3.0 V6 TDI, 2012 року випуску, що були станом на 2012-2020 рр., який виконаний ТОВ «ГеоФінанс Груп») спростовуються висновками суду, зазначеними вище, підстави для задоволення позову відсутні. Стосовно заяви відповідача про застосування строку позовної давності, то для суду відсутні підстави для її задоволення, виходячи з наступного. Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18. Таким чином, щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, то оскільки позов необґрунтований, позовна давність не застосовується. Оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю, судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, підлягають віднесенню на рахунок позивача.

Outcome: dismissed