Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-18 00:00:00

У листопаді 2020 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буглак Олеся Гурамівна про визнання договору міни удаваним та переведення прав та обов`язків покупця. У своїх позовних вимогах [PERSON] просила суд визнати Договір міни, укладений 20.10.2020 року між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 6244, удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу; перевести на [PERSON] права та обов`язки покупця за Договором купівлі-продажу, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 6244; судові витрати покласти на відповідачів. Свою позовну заяву мотивувала тим, що [PERSON] є власницею 1/3 частини квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Друга частина 1/3 вищезазначеної квартири належить її чоловіку, [PERSON] . Ще 1/3 частина даної квартири належала [PERSON] . Наприкінці вересня 2020 року, [PERSON] звернулась до [PERSON] та її чоловіка з пропозицією викупити у неї належну їй частку даної квартири, на яку заявниця у відповідь запропонувала надати їм з чоловіком письмові пропозиції щодо цінової вартості та умов придбання зазначеної частки відповідно до норм чинного законодавства. Однак пізніше позивачці стало відомо, що [PERSON] продала свою 1/3 частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , вартістю у 637 572 гривні 00 копійок, та оформила договір міни від 20 жовтня 2020 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 6244., та обміняла на належний йому ноутбук ASUS ROG Strix Gl 5 G512LI-HN, вартістю у 27544 (двадцять сім тисяч п`ятсот сорок чотири) гривні 00 копійок, з доплатою у 610 028 (шістсот десять тисяч двадцять вісім) гривень 00 копійок. Позивачка вважає, що даний договір міни не спрямований на реальне настання правових наслідків, укладений з метою приховати інший правочин, отже, є удаваним правочином, а саме, вчинений для приховання договору купівлі-продажу, а права покупця за даним договором повинні перейти до позивачки. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 листопада 2020 року матеріали позовної заяви було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2021 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків позовної заяви. 30 березня 2021 року на адресу суду надійшла уточнена позовна заява. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 квітня 2021 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 11 травня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від [PERSON] , відповідно до змісту якого відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 25 травня 2021 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив [PERSON] , відповідно до змісту якого представник позивача заперечує щодо доводів відзиву, а також просить суд задовольнити позовні вимоги. 31 травня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від [PERSON] , відповідно до змісту якого відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 17 червня 2021 року на електронну адресу суду надійшла відповідь на відзив [PERSON] , відповідно до змісту якого представник позивача заперечує щодо доводів відзиву, а також просить суд задовольнити позовні вимоги. 06 липня 2021 року на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив від представника [PERSON] , відповідно до яких представник просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, та зауважив, що позивачкою в обгрунтування позовних вимог зазначено два протилежних твердження. 08 липня 2021 року на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без участі особи, а саме від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г. 25 серпня 2021 року на адресу суду надійшла аналогічна заява про розгляд справи без участі особи, а саме від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 листопада 2021 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. 17 листопада 2021 року на адресу суду надійшли пояснення від позивачки, відповідно до змісту яких, остання просила суд задовольнити позовні вимоги. 01 грудня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання про повернення до розгляду справи у підготовчому провадженні та продовження підготовчого засідання від представника позивачки. У судовому засіданні, яке відбулося 09 грудня 2021 року протокольною ухвалою суду було вирішено повернутися до стадії підготовчого провадження. 27 січня 2022 року на адресу суду надійшли пояснення від позивачки, які є аналогічними за своїм змістом поясненням від 17 листопада 2021 року. Позивачка зі своїм представником у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд задовольнити позов. Відповідач - [PERSON] у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив суд відмовити у задоволенні позову. Відповідачка - [PERSON] зі своїм представником у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечували, просили суд відмовити у задоволенні позову. Третя особа - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов. Третя особа - Приватний нотаріус Буглак О.Г. у судове засідання не з`явилася, повідомлялася судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Судом враховано наявність заяв від останньої про розгляд справи за її відсутності. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. Судом встановлено, що [PERSON] (далі за текстом - Позивач) є власницею 1/3 частини квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі Договору дарування 1/3 частини квартири, посвідченого 13 грудня 2002 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою Є.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 12579. Друга частина 1/3 вищезазначеної квартири належить її чоловіку, [PERSON] , [INFO] (далі за текстом - Третя особа), на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 06 січня 1994 року за № 3815. Ще 1/3 частина даної квартири належала [PERSON] (далі за текстом - Відповідач 1), згідно Договору дарування частини квартири, посвідченого 27 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткачуком С.В., зареєстрованого за № 2876. Наприкінці вересня 2020 року, [PERSON] звернулась до [PERSON] та її чоловіка з пропозицією викупити у неї належну їй частку даної квартири, на яку заявниця у відповідь запропонувала надати їм з чоловіком письмові пропозиції щодо цінової вартості та умов придбання зазначеної частки відповідно до норм чинного законодавства. Однак пізніше заявниці, від [PERSON] , стало відомо, що [PERSON] продала свою 1/3 частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , вартістю у 637 572 (шістсот тридцять сім тисяч п`ятсот сімдесят дві) гривні 00 копійок, та оформила договір міни від 20 жовтня 2020 року, укладений між [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ), місце реєстрації: [ADDRESS] , та [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) (далі за текстом - Відповідач 2), який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 6244., та обміняла на належний йому ноутбук ASUS ROG Strix Gl 5 G512LI-HN, вартістю у 27544 (двадцять сім тисяч п`ятсот сорок чотири) гривні 00 копійок, з доплатою у 610 028 (шістсот десять тисяч двадцять вісім) гривень 00 копійок. Вартість ноутбука ASUS ROG Strix Gl5 G512LI-HN була прописана, відповідно до договору міни, у 27 544 (двадцять сім тисяч п`ятсот сорок чотири) гривні 00 коп.; вартість частки, відповідно до договору міни, була означена 610 028 (шістсот десять тисяч двадцять вісім) гривень 00 копійок., що, згідно звіту про оцінку майна від 18 жовтня 2020 року, зробленого ТОВ «СТОЛИЦЯ-ГРУП», еквівалентно 637 572 (шістсот тридцять сім тисяч п`ятсот сімдесят дві) гривні 00 коп., та фактично є ціною вартості частки квартири. Позивачка вважає, що даний договір міни не спрямований на реальне настання правових наслідків, укладений з метою приховати інший правочин, отже, є удаваним правочином, а саме, вчинений для приховання договору купівлі-продажу, а права покупця за даним договором повинні перейти до неї. Так, відповідно до договору міни, укладеного між [PERSON] та [PERSON] сторони домовились обміняти належне їх на праві власності майно, так, зокрема, відповідно до п.1 Договору міни, [PERSON] обміняла належну їй на праві приватної власності 1/3 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , вартістю 637575 (шістсот тридцять сім тисяч п`ятсот сімдесят п`ять) гривень 00 копійок, на належний на праві приватної власності [PERSON] ноутбук ASUS ROG Strix G15 G512LI-HN, вартістю у 27544 (двадцять сім тисяч п`ятсот сорок чотири) гривні 00 копійок, з доплатою у 610 028 (шістсот десять тисяч двадцять вісім) гривень 00 копійок. За результатами вчинення вказаного правочину Сторони ( [PERSON] та [PERSON] ) отримали у власність майно, що було предметом вказаного правочину та відповідно доплату ( [PERSON] ), яка становила різницю між вартістю нерухомого майно обміняного на рухоме майно. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Суд зауважує, що для того, щоб розібратись у правовій природі спірного правочину слід звернутися до норм матеріального права, зокрема, до положень Цивільного кодексу України. Так, статтею 715 Цивільного кодексу України визначено загальні положення про договір міни. Так, зокрема, зазначено, що за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 716 Цивільного кодексу України, встановлено, що до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Таким чином, договір міни містить у собі складові інших правочинів, але ключовим моментом, що відрізняє його від інших договорів є саме обмін одного товару (майна) та інший товар (майно). Таким чином, за наслідком укладення вказаного правочину Сторони отримують у власність одне майно, натомість передаючи інше. За договором купівлі-продажу чітко передбачено, що одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Договір міни, як і договір купівлі-продажу, є відплатним, оскільки передбачає надання зустрічного задоволення за переданий у власність товар. Однак, особливість договору міни полягає в характері зустрічного задоволення. Якщо у договорі купівлі-продажу покупець зобов`язаний сплатити за передане йому у власність майно певну грошову суму, то у договорі міни оплата за переданий у власність товар здійснюється у вигляді передачі іншого товару, виконання робіт чи надання послуг. За договором міни у його сторін виникає взаємний двосторонній обов`язок, та відповідне йому право вимоги, передати саме майно, при цьому компенсація різниці вартості майна не є обов`язковою умовою такого договору і залежить виключно від волевиявлення сторін угоди. Відповідно до ст. 362 Цивільного кодексу України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. Водночас, за приписами вказаної статті, обмеження щодо розпорядження своєю часткою стосуються лише продажу частки співвласником. Відтак, переважне право інших співвласників на придбання частки не існує у випадках її відчуження іншим чином: шляхом укладення договорів міни, дарування, ренти (якщо майно передається безоплатно - ст. 734 ЦК), довічного утримання, спадкового договору або складання заповіту. Про вказане, в тому числі, свідчать приписи п. 5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595, згідно з яким у разі якщо один з учасників спільної часткової власності продає належну йому частку в спільній власності іншій особі, нотаріус повинен упевнитись у тому, що продавець у письмовій формі повідомив усіх інших учасників спільної часткової власності (як фізичних, так і юридичних осіб) про свій намір продати свою частку іншій особі із зазначенням ціни та інших умов, на яких продається ця частка. Разом з цим, вказані правила, не застосовуються при посвідченні договорів довічного утримання (догляду); спадкового договору; дарування; ренти (якщо майно передається безоплатно); пожертви, міни; міни частки майна або відчуження частки майна, виділеної за згодою співвласників чи за рішенням суду, а також у разі продажу частки у праві власності на майно з публічних торгів (аукціону). Отже, оскільки Відповідачами укладено саме договір міни і кожна зі сторін отримала у власність майно, передане сторонами за вказаним договором, то у [PERSON] був відсутній обов`язок повідомляти інших співвласників про укладення правочину з належним їй нерухомим майном. Суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст. 362 ЦК України, продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. З урахуванням того, що оспорюваний правочин сторонами укладено 20.10.2020 року (тобто в кінці жовтня), то за умови волевиявлення на укладення саме договору купівлі-продажу частини нерухомого майна, у Відповідачки-1 було достатньо часу для направлення повідомлення Позивачці та її чоловікові. За таких умов, необхідності вчиняти удаваний правочин, як стверджує Позивачка, для приховування договору купівлі-продажу не було жодного сенсу, оскільки мета на вчинення удаваного правочину має бути очевидною, а з тверджень, викладених у позовній заяві цього не вбачається. Позивачка у своїй позовній заяві стверджує, що договорі міни від 20.10.202 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак Олесею Гурамівною, зареєстрованого в реєстрі за №6244 - є удаваним правочином, вчиненим з метою приховування іншого правочину - договору купівлі-продажу. Також однією з позовних вимог просить суд визнати вказаний договір міни удаваним правочином. Позивач самостійно обирає той чи інший спосіб захисту свого порушеного права. Кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України, частина 1 статті 16 ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Статтею 5 ЦПК визначено способи захисту, які застосовуються судом. Так, зокрема, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. . У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально- правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі N0 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Право вибору способу захисту з-поміж передбачених законом або договором належить позивачу. Так, у Постанові Першої судової палати КЦС ВС від 25 квітня 2018 року, справа №645/3265/13-ц, провадження, Верховний суд зробив висновок, що відповідно до структури ЦК України кредитор (позивач) має право обирати один із усіх способів захисту, які надаються йому законом, якщо інакше правило в імперативному порядку не визначено у цивільному законі. При цьому вибір способу захисту кредитор здійснює на власний розсуд. Відповідно до положень ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Також слід звернути увагу на той факт, що Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: - факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; - спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; - настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини (ухвала від 21.06.2017 у справі № 204/4407/16-ц). Тобто Позивач має довести наявність умислу на укладення такого удаваного правочину у обох учасників.

Outcome: dismissed