Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-06 00:00:00

Позивач звернувся\~ до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що на підставі договору дарування від 10.07.1998 року він є власником квартири [ADDRESS] . У даній квартирі зареєстровані позивач, його колишня дружина [PERSON] , а також повнолітні діти [PERSON] , [PERSON] . Відповідач з дітьми\~ у вказаній квартирі не проживають більше 10 років, а реєстрація відповідачів в квартирі обмежує права позивача як власника, створює перешкоди у користуванні та розпорядженні житлом,\~ спричиняє додаткові витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, а тому позивач, посилаючись на ч. 2 ст. 405 ЦК України, просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 27.04.2022 року було відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнала. Відповідач [PERSON] направила на електронну адресу суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, а також зазначила, що з червня 2012 року відповідачі були вимушені покинути своє місце проживання. Причиною переїзду став спосіб життя, який вів її батько та його постійні погрози з приниженням адресовані матері. Відповідачі були вимушені\~ переїхати до бабусі у село, але навчалися з братом у місті, проте взимку мама орендувала квартиру у місті, власного житла не мають. (а.с. 37) Відповідач [PERSON] направив на електронну адресу суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позов визнав частково, не обґрунтувавши і не пояснивши в чому саме визнає позов, а в чому заперечує. Заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення відповідача, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач являється власником\~ квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування квартири від 10.07.1998 року (а.с. 8) Як вбачається з витягу реєстру Білоцерківської міської територіальної громади №15.2-03/34992 від 17.12.2021 року, згідно відомостей реєстру територіальної громади за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано четверо осіб: власник [PERSON] , та\~ відповідачі по справі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 6) Відповідно до акту про фактично проживаючих осіб № 214/ц в квартирі , складеного в присутності\~ позивача та сусідів [PERSON] , [PERSON] , за підписом\~ юриста КП БМР ЖЕК №6 Ребенко В.Ю., слідує що\~ фактично проживає в квартирі [ADDRESS] позивач [PERSON] ,\~ а з 2012 року зареєстровані, але фактично не проживають відповідачі по справі [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.7). Встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.10.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с. 9) Позивач суду пояснив, що він сам проживає протягом останніх десяти років у своїй квартирі, подарованій йому батьком, проте не може оформити субсидію, оскільки в квартирі зареєстровані колишня дружина та повнолітні діти. Позивач зазначає, що він сам утримує квартиру, з колишньою дружиною і дітьми не спілкується, восени 2021 року пояснив дітям, що хоче їх зняти з реєстрації в своєму помешканні, проте вони заперечили виписатися. Відповідач [PERSON] суду пояснила, що в червні 2012 року вона з дітьми була вимушена виїхати з квартири, оскільки позивач створював нестерпні умови для проживання. Відповідачам не було де жити, власного житла не мали, деякий час проживали в селі у матері відповідача [PERSON] .\~ В 2012 році позивач змінив замки в квартирі,\~ а тому відповідачі свої власні речі забирали під наглядом позивача. До листопада 2012 року відповідачі вимушені були жити в селі, а потім винайняли квартиру у місті. В червні 2021 року діти виїхали з країни, тимчасово перебувають в Польщі на заробітках.\~ Позивач пропонував відповідачам добровільно знятися з реєстрації в його квартирі, але відповідачам не має де зареєструвати своє місце проживання. Позивач\~ зазначив, що через реєстрацію відповідачів\~ виникли перешкоди в отримані субсидії, однак відповідач [PERSON] запропонувала сплачувати частину комунальних послуг, зокрема за послуги надані ЖЕК та за вивіз сміття, проте позивач відмовився. Відповідачі не можуть зареєструвати своє місце проживання у селі Гребінки у матері [PERSON] , оскільки бабуся не має нести тягар утримання онуків, втрачати субсидію. Діти сторін зареєстровані в помешканні свого батька де жили, та бажають бути зареєстрованими в даній квартирі, іншого власного чи постійного житла не мають. Опитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] ,\~ який проживає по-сусідству з позивачем, суду показав, що сторони 8-10 років не живуть разом, позивач проживає сам, відповідачі виїхали, бо позивач сказав що не любить свою дружину. Свідку невідомо за яких обставин відповідачі виселились, сварок не чув, останній раз бачив [PERSON] 8-10 років тому, дітей сторін бачив років шість тому, приходили до батька в гості. Свідку відомо, що у позивача є жінка, але вона у нього не проживає. Свідок [PERSON] суду показала, що вона проживає по-сусідству на одній площадці з позивачем, між сторонами раніше були сварки. [PERSON] з дітьми\~ не проживають разом з позивачем\~ близько десяти років, відповідач [PERSON] винаймає собі житло, казала що не може жити з чоловіком в одному помешканні, не хоче нервувати. Донька позивача [PERSON] святкувала 4-5 років тому свій день народження у квартирі батька. Суд приймає до уваги покази свідків, оскільки дані покази узгоджуються з іншими доказами та поясненнями сторін у справі. При вирішенні даної справи суд виходить з наступного. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві». У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Частинами першою та другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України, з урахуванням положень частини першої статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Результат аналізу наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини\~ відсутності особи за місцем реєстрації. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Згідно із положеннями статей 395, 401, 406 ЦК України: Речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно. Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. У постановах від 10 березня 2021 року у справі № 686/26093/19-ц (провадження № 61-16974св20), від 31 травня 2021 року у справі № 310/1912/19 (провадження № 61-3370св20), від 15 вересня 2021 року у справі № 643/2443/17 (провадження № 61-1731св20) Верховний Суд дійшов висновку про те, що у разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову. Звертаючись до суду з позовом, позивач, у якості правової підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, посилався на те, що відповідачі не проживають за місцем реєстраційного обліку понад встановлений законом строк. Однак, суд вважає поважними причини відсутності відповідачів, оскільки, не спростовано стороною позивача позиція щодо неможливого його спільного проживання з відповідачами, позивач підтвердив відсутність у відповідачів доступу до помешкання та проживання позивача деякого періоду з іншою жінкою. Діти позивача тимчасово проживають в іншій країні, а відповідач [PERSON] не ставить питання вселення в квартиру, тобто ніяким чином не обмежує право позивача на вільне одноосібне користування власним житлом, та при цьому, відповідач [PERSON] пропонувала розділити тягар утримання майна, сплачувати частину комунальних послуг, оскільки не має місця для перереєстрації свого проживання. \~\~\~\~\~\~\~\~ Суд, на підставі належним чином оцінених доказів, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов висновку про відсутність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки встановлені обставини справи вказують на поважність причин непроживання відповідачів у спірному житловому приміщенні. Такими причинами є : відсутність порозуміння між сторонами, відсутність у відповідачів вільного доступу до квартири, проживання позивача з\~ іншою жінкою певний період, тимчасова відсутність відповідачів в державі по причинам роботи. При цьому, суд враховує і відсутність належного обґрунтування причин звернення позивача до суду. Так, позивач зазначив, що реєстрація відповідачів є завадою для отримання субсидії на оплату комунальних послуг і, при цьому, позивач підтвердив наявність пропозиції відповідачів щодо поділу тягаря утримання житла. Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Установивши, що позивач не надав достатніх доказів на підтвердження того, що відповідачі були відсутні у\~ квартирі з поважних причин та їм не чинилися перешкоди для проживання, а також, за відсутності доказів в підтвердження свідомої поведінки відповідачів, яка свідчила б\~ про втрату ними\~ інтересу до житлового приміщення, суд дійшов висновку про те, що позивач не довів заявлених позовних вимог, а тому вони не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed