Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-17 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації у якому просив стягнути з дружини [PERSON] на свою користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі ј частини з усіх доходів останньої, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину даного віку та визначити місце проживання позивача разом з неповнолітнім сином у квартирі [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказував, що із відповідачем [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі від якого мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із позивачем і перебуває на його утриманні. Вказував, що стосунки з [PERSON] не склалися, 19.06.2018 року шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач хоч і проживає у спільній квартирі [ADDRESS] , однак мешкає у окремій кімнаті та веде відокремлене життя від сина. За твердженням позивача, [PERSON] схильна до вживання спиртних напоїв, сину та його вихованню уваги не приділяє, дитина повністю знаходиться на утриманні батька [PERSON] . Таким чином, [PERSON] просив про задоволення позовних вимог. В процесі розгляду справи [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » про що подала відповідні документи. В судовому засіданні [PERSON] та його представник підтримали позов з підстав зазначених у позовній заяві і просили про задоволення позовних вимог. Представники третьої особи просили прийняти рішення на підставі наданих доказів з врахуванням інтересів дитини. Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечили проти вимог позову вказуючи на їх безпідставності. Після оголошення перерви відповідач та її представник в судове засідання не з`явились, причин неявки не повідомили. За таких обставин, враховуючи надані докази та пояснення сторін, твердження позивача та його представника щодо зловживання відповідачем у зволіканні розгляду справи і вимоги про продовження судового засідання, суд вважає можливим завершення розгляду справи, за відсутності осіб які не з`явилися в судове засідання. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступне. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.09.1998 року. У відповідності до рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19.06.2018 року шлюб [PERSON] та [PERSON] розірвано, а згодом [PERSON] змінила своє прізвище на « [PERSON] ». Згідно свідоцтва про народження від 17.11.2005 року серії [NUMBER] у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народився син [PERSON] (а.с. 8). Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають в 3-и кімнатній квартирі [ADDRESS] , при цьому відповідач хоч і проживає у спільній квартирі, однак мешкає у окремій кімнаті та веде відокремлене життя. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. В судовому засіданні [PERSON] надав пояснення у яких підтвердив факт проживання в квартирі [ADDRESS] у окремій кімнаті разом з батьком [PERSON] , перебування на повному утриманні батька та пасивну поведінку матері щодо участі у своєму житті. За твердженням [PERSON] його мати [PERSON] проживає відособлено в окремій кімнаті їх спільної квартири і не переймається його утриманням, харчуванням, навчанням та дозвіллям, що в свою чергу у повному обсязі лягло на плечі батька, а тому [PERSON] підтримує позовні вимоги та просить суд їх задовольнити. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 5 статті 183 СК України визначено, що той із батьків, або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Отже, законодавством встановлено гарантований мінімальний розмір аліментів на утримання дітей у разі звернення до суду з такими вимогами. Зі змісту ст. 180 СК України вбачається, що батьки несуть спільний обов`язок по утриманню дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. З огляду на зазначене, на думку суду, реєстрація та мешкання позивача і відповідача за однією адресою не виключають можливості стягнення аліментів на користь дитини за вимогами батька з яким фактично проживає і на утриманні якого знаходиться дитина. Таким чином, у даному випадку, суд керується інтересами дитини та гарантованим державою правом на мінімальний розмір аліментів і обов`язком батьків по її утриманню. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. За приписами ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Зі змісту даної статті СК України вбачається, що право на звернення до суду із позовом про визначення місця проживання дитини можливе за наявності спору між батьками та лише тоді, коли дитина тримається біля себе одним із батьків за допомогою фізичного чи психологічного насильства. За правилами ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Положеннями ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами у цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин на які він посилається в своїх позовних вимогах, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення чи відмови у задоволенні позову. При цьому, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження спору щодо місця проживання [PERSON] , вчинення кимось з батьків дитини будь-яких активних дій щодо зміни його місця проживання. Більше того, у відповідності до ч. 3 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою, у разі якщо батьки проживають окремо. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання позивача разом з неповнолітнім сином у квартирі [ADDRESS] є необґрунтованими та безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню. При зверненні до суду із позовом [PERSON] був звільнений та користався пільгами щодо сплати судового збору, що у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України покладає обов`язок оплати його розміру відповідачем пропорційно задоволеній частині позовних вимог на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial