Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Київської міської ради, про визнання права на завершення приватизації земельної ділянки у порядку спадкування за законом. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що [INFO] помер її чоловік - [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно. а саме земельну ділянку площею 0,896 га, кадастровий номер 8000000000:90:208:0200, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та житлового будинку загальною площею 83,70 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Позивач є єдиним спадкоємцем першої черги, у зв`язку з чим звернулася із заявою про прийняття спадщини. Спадкодавець [PERSON] в 2009 р. розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, площею 0,896 га, за кадастровим номером обліковим номером 8000000000:90:208:0200, розташованої за адресою: [ADDRESS] . На підставі його заяви до Київської міської ради було розроблено та погоджено проект землевідвідення та отримані всі необхідні висновки для затвердження проекту. 04.09.2014 Київської міської радою прийнято рішення № 120/120 про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] , площею 0,09 га. Відповідно до порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою КМ України від 17.10.2012 за №1051 земельна ділянка є зареєстрованою в Державному земельному кадастрі на ім`я [PERSON] та їй присвоєно кадастровий номер. Крім того, отримано позитивний висновок експерта про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Залишилося, лише затвердити проект землеустрою з наданням земельної ділянки у власність, тобто процедуру приватизації, однак, в 2020 році [PERSON] помер, а тому процедуру приватизації завершити не вдалося. 14.06.2021 позивач звернулася до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про отримання свідоцтв про право на спадщину за законом, проте державним нотаріусом було відмовлено у вчиненні такої нотаріальної дії, оскільки у позивача відсутні документи, що підтверджують право власності померлого на житловий будинок та земельну ділянку. За таких підстав, позивач просить визнати за нею в порядку спадкування за законом право на завершення приватизації земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0896 га, та одержання документів на її ім`я, що посвідчують право власності на вказану земельну ділянку, приватизацію якої розпочав [PERSON] , який помер [INFO] . В судове засідання позивач не з`явилася, до початку розгляду справи надала заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Представник відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, а тому, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність останнього та ухвалити у справі заочне рішення за згодою представника позивача. Неявка сторін є підставою для розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії [NUMBER] /а.с. 11/. Позивач [PERSON] є дружиною [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] /а.с.12/ та єдиним спадкоємцем першої черги останнього за законом. Після смерті [PERSON] . Чотирнадцятою київською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа за №609/2020. Постановою від 14.06.2021 державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Ястремьскої Ж. було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, площею 0,896 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та житловий будинок, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа /а.с. 26/. Позивач просить визнати за нею в порядку спадкування за законом право на завершення приватизації та право на здійснення державної реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,896 га, кадастровий номер 8000000000:90:208:0200 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . З матеріалів справи вбачається, що 04.09.2014 Київської міської радою прийнято рішення № 120/120 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину [PERSON] на [ADDRESS] , орієнтовною площею 0,09 га у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд згідно з планом-схемою /а.с. 24-25/. Згідно відомостей Державного земельного кадастру на ім`я [PERSON] земельна ділянка є зареєстрованою та їй присвоєно кадастровий номер 8000000000:90:208:0200 /а.с. 18-19/. Згідно з частиною другою статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. Відповідно до частини першої статті 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Європейський суд з прав людини, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, неодноразово вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути: незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06 вересня 2005 року у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine); «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоби його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення від 10 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26 жовтня 2000 року у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland) (рішення від 16 серпня 2013 року у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine). У постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини відповідно до статті 1218 ЦК України входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено пунктом 1 частини третьої статті 152 ЗК України. Разом із тим, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц, провадження 14-652цс18, у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 128/1911/15-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 623/633/17, від 25 березня 2020 року у справі № 158/1672/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17, від 29 серпня 2019 року у справі № 554/1195/17, що свідчить про сталість судової практики у вирішенні питання права на завершення приватизації земельної ділянки. Таким чином, у випадку, якщо спадкодавець за життя із дотриманням вимог законодавства розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, проте не отримав на неї право власності у зв`язку зі смертю, спадкоємці у порядку спадкування набувають право на завершення приватизації. У разі відмови компетентного органу спадкоємцям, належним та ефективним способом захисту їх прав у судовому порядку є звернення із позовом про визнання права на завершення приватизації. Так, зокрема, статтею 118 ЗК України (у редакції серпень 2003 року) визначено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] відповідно до рішення Київської міської ради № 120/120 отримав у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] , площею 0,0896 га. Окрім того, [PERSON] виготовив проект землеустрою щодо відведення земельної ділянка [PERSON] у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Земельна ділянка сформована і їй присвоєно кадастровий номер 8000000000:90:208:0200 за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, судом встановлено, що спадкодавець розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до законодавства України, проте не завершив її у зв`язку зі смертю, а тому право на завершення приватизації мають його спадкоємці. Особливістю звернення до суду з позовом про визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельних ділянок є те, що позивач вправі порушувати питання про визнання майнового права, набутого спадкодавцем за життя, тобто особистого майнового права спадкодавця. Предметом спору у цій справі є визнання права на завершення приватизації земельну ділянку у порядку спадкування, приватизація якої була розпочата, проте не завершена за життя спадкодавця. Оскільки [PERSON] є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , який за життя розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, то вважається, що позивач набув права на спадкування усіх прав та обов`язків, що належали [PERSON] на підставі статей 1216 та 1218 ЦК України. З огляду на викладене вище, суд надходить до висновку про задоволення заявлених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved