Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом в якому просить суд стягнути з відповідача СТОВ "Агрофірма Ясенівська" кошти за використання земельної ділянки без належної правової підстави в розмірі 25998,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн., а також судові витрати. В обгрунтування позову вказала, що 03.10.2019 рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області, яке набуло законної сили 05.11.2019, було розірвано договір оренди земельної ділянки від 31.07.2006, укладений між [PERSON] та СТОВ «Агрофірма Ясенівська» (спадкоємцем якого вона являється). Після набуття рішенням суду законної сили вона звернулася до керівництва СТОВ «Агрофірма Ясенівська» з проханням повернути їй земельну ділянку, на що отримала повідомлення, згідно якого їй було нагадано про правила дотримання добросусідства, тобто надати можливість господарству зібрати врожай 2020 та зобов`язання провести з нею розрахунок за використання земельної ділянки № [NUMBER] з розрахунку 14% від нормативної грошової оцінки станом на 01.01.2020. Після отримання вказаного повідомлення нею було запропоновано відповідачу повернути затрати в сумі 37000 грн. і розпочати обробіток власної земельної ділянки. Реакція на її пропозицію була негативною, тому вона як нормальна законослухняна громадянка пішла назустріч відповідачу. На початку 2021 вона знову звернулася до відповідача з проханням здійснити з нею обіцяний розрахунок за використання її землі, на що отримала лист від господарства згідно якого була повідомлена про відсутність цивільно-правових правовідносин, та надано розрахунок згідно розірваного договору оренди в розмірі 3%, що в грошовому еквіваленті 4600 грн. Земельна ділянка їй була повернута після збору врожаю 2020, а зобов`язання погоджене сторонами не виконано по сьогоднішній день, тому і вимушена звернутися до суду з даним позовом. Всупереч вимогам ст.ст. 22, 509 ЦК України, відповідач скористався її порядністю, а саме аби зібрати врожай 2020 та отримати прибуток, дав своє зобов`язання про сплату коштів за використання його земельної ділянки з розрахунку 14% від нормативної грошової оцінки станом на 01.01.2020, а після збору врожаю відмовився від взятого на себе зобов`язання та змінив порядок розрахунку з посиланням на розмір орендної плати відповідно до скасованого договору оренди землі в розмірі 3%. Строк виконання зобов`язання у її випадку, відповідно до ст.530 ЦК України, встановлений подією збору врожаю 2020. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах (у т.ч. електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ст.207 ЦК). Відповідно до ст.205 ЦК правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі, якщо інше не встановлено законом, сторони мають право самостійно обирати його форму. Також, якщо закон не встановлює обов`язковість письмової форми для певного правочину, він уважаються вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. При цьому маються на увазі випадки, передбачені саме законом, а не іншими нормативно-правовими актами. У випадках, установлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися також її мовчанням. Крім того, вважає що вона має право вимагати відшкодування моральної шкоди. Її вимога мотивована тривалими стражданнями, які вона понесла і продовжує нести у зв`язку з протиправними діями відповідача. Фактично з 2018 року (з моменту оформлення спадщини) вона не може ефективно, з вигодою для себе розпоряджатися земельною ділянкою, вимушена відстоювати через суд та поліцію свої права та охоронювані законом інтереси, витрачаючи на відновлення справедливості, попереднього стану, втрачених зв`язків, свій дорогоцінний час та здоров`я. Зусилля на відновлення втрачених зв`язків викликають душевні, психічні хвилювання, які супроводжуються безсонням, розпачем, погіршенням стану її здоров`я. На сьогоднішній день її хвилювання продовжуються, вона не може збагнути як відповідач міг підло обдурити людину, яка дозволила йому заробити кошти на своїй земельній ділянці, а тому вимушена вживати заспокійливі препарати, адже стан порядної але обдуреної людини не можна передати словами. Враховуючи вимоги ст.23, ст.1167 ЦК України, роз`яснення, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995, свої моральні страждання оцінює в 10000 грн. Ухвалою суду від 27.09.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження (а.с.23-24). 26.10.2021 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити повністю. Вказав, що дійсно за рішенням суду було розірвано договір оренди землі, укладений між [PERSON] та СТОВ «Агрофірма Ясенівська». Рішення суду вступило в законну силу 09.12.2019, але на вищевказаній земельній ділянці до вступу рішення суду в законну силу відповідно до договору оренди землі, були проведені осінні польові роботи по посіву озимої пшениці. Посіви сільгоспкультур, а саме озима пшениця на земельній ділянці № [NUMBER] , площею 5,8875 га були активами товариства (його власністю) та відображалися у його балансі за вартістю, визначеною відповідно до П(С)БО 9. Про свої наміри по збиранню озимої пшениці було повідомлено позивача із викладеними пропозиціями. Товариство мало моральне та юридичне право зібрати урожай озимої пшениці відповідно до договору оренди землі, який був розірваний тому, що позивач земельну ділянку не обробляв, мінеральні добрива та посівний матеріал не вносив, не сіяв не мав затрат та збитків. Враховуючи те, що договір оренди землі між СТОВ «Агорофірма Ясенівська» [PERSON] відсутній та не заключався, ними було запропоновано позивачеві отримати кошти в сумі 4600 грн. (з розрахунку 3% від нормативної грошової оцінки, що складає 5570,80 грн. нарахування де із вказаної суми 18% ПДФО, 1,5% військовий збір), але позивач вищевказану пропозицію проігнорував. Розмір суми коштів, заявлений до стягнення у цій справі, не відповідає закону. Позивач збитки не поніс цивільні права не порушувались, а тому не має права на відшкодування збитків. Збитки повинні бути обгрунтовані, об`єктивними дійсними. Розрахунок збитків (по суті) не наданий. Зобов`язання перед позивачем відсутні. Позивач не є кредитором СТОВ «Агрофірма Ясенівська» та не має права вимагати будь-яких обов`язків та зобов`язань. Щодо відшкодування моральної шкоди тривалі страждання позивача нічим не підкріплені, не доведені, а просто викладені в позовній заяві як діючий термін відносин. Хвилювання позивача не є причинним зв`язком з позовом та ситуацією в якій позивач перебуває. Хвилювання її хибні, надумані та нічим не підтверджені (а.с.37-41). Ухвалою суду від 02.11.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.46). Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з обгрунтувань, зазначених у позовній заві. Пояснила, що якби позивачу після рішення суду повернули земельну ділянку, вона могла її обробляти та отримати прибуток. Фактично Агрофірма «Ясенівська» використовувала земельну ділянку позивача, але оскільки договір оренди землі розірваний, відмовляються відшкодувати їй вказані збитки (неотриманий прибуток). Просила стягнути з відповідача кошти за використання земельної ділянки без належної правової підстави в розмірі 25998,00 грн. (14% від нормативної грошової оцінки як за орендовану земельну ділянку). Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив позовні вимоги позивача та просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі з обгрунтувань, зазначених у відзиві. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних виссновків. Судом установлено, що [PERSON] , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Кропивницької міської державної нотаріальної контори №1, виконуючої обов`язки по наданню нотаріальних послуг населенню Олександрівського району Кіровоградської області Сибірцевою О.В. від 16.11.2018 та зареєстрованого в реєстрі за №4-554, в порядку спадкування майна [PERSON] є власником земельної ділянки кадастровий номер 3520588600:02:000:0201, площею 5,8875 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Ясинівської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №145921526 від 19.11.2018 (а.с. 9, 10). Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 03.10.2019 у справі №397/1080/19, яке набуло законної сили 05.11.2019, розірвано договір оренди земельної ділянки від 31.07.2006, укладений між [PERSON] та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Ясенівська» на земельну ділянку, площею 5,89 га, кадастровий номер 3520588600:02:00:0201, який зареєстрований 25.09.2006 Олександрівським відділом Кіровоградської регіональної філії центр ДЗК при Держкомземі України за №160 (а.с.11-12). Відповідно до повідомлення від 03.03.2020 [PERSON] повідомила СТОВ «Агрофірма Ясенівська» про заїзд на земельну ділянку для польових робіт №201 кадастровий номер 3520588600:02:000:0201, оскільки укладений з [PERSON] договір оренди землі було розірвано за рішенням Олександрівського районного суду від 03.10.2019 (а.с.13). Директором СТОВ «Агрофірма Ясенівська» направлено [PERSON] лист вих. №159-20/Ю, в якому з метою дотримання правил добросусідства та оскільки ними було проведено роботи по обробітку та посіву озимої пшениці на земельній ділянці, в ході проведення польових робіт підприємство витратило в комплексі затрат на загальну суму 37000 тис. грн., повідомили, що підприємство проведе роботи по збиранню урожаю 2020 року. Про використання підприємством земельної ділянки № [NUMBER] , з нею буде проведено розрахунок, як за орендовану земельну ділянку з розрахунку 14% від нормативної грошової оцінки станом на 01.01.2020 рік. Для урегулювання питання по земельних відносинах просили її звернутися в Ясинівський відділок підприємства, с. Ясинове (а.с.14). 10.02.2021 [PERSON] директору СТОВ «Агрофірма Ясенівська» направлено претензію в порядку досудового врегулювання, в якій вимагала сплатити на її користь безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати 14% (27184,78 грн.) (а.с.15). Листом вих. №01-21/Ю від 23.02.2021 СТОВ «Агрофірма Ясенівська» повідомило [PERSON] , що у відповідності до Закону України «Про оренду землі» між ними відсутні цивільно-правові відносини (договір оренди землі). Крім того, у відповідності до ст.288.1, ст. 288.5 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки; розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, не може перевищувати 12% нормативної грошової оцінки (ст.288.5.2). Для отримання коштів в сумі 4600 грн. їй необхідно звернутися на юридичну адресу товариства. Враховуючи те, що договір оренди між ними відсутній, розрахунок проводився відповідно до договору (який розірваний) від 31.07.2006, укладеного між [PERSON] та СТОВ «Агрофірма Ясенівська» (а саме 3%) (а.с.16). Відповідно до витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 02.12.2020 зазначена оцінка земельної ділянки кадастровий номер 3520588600:02:000:0201 складає 185693,49 грн. (а.с.91). Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 15\~ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15\~ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.\~\~Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.\~\~Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.\~\~Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.\~\~Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач у позовній заяві та її представник у судовому засіданні просили стягнути з відповідача кошти за використання земельної ділянки без належної правової підстави на підставі ст. 22, 205, 207, 509, 530 ЦК України , вказуючи на те, що після розірвання за рішенням суду договору оренди землі, вона надала відповідачу можливість зібрати врожай 2020 та отримати прибуток, на що останній в свою чергу зобов`язався сплатити їй кошти за використання земельної ділянки з розрахунку 14% від нормативної грошової оцінки станом на 01.01.2020, проте в подальшому відмовився від взятого на себе зобов`язання та не виконав його. За змістом ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема: договори та інші правочини ;\~завдання майнової\~(матеріальної)\~та моральної\~шкоди іншій\~особі; інші\~юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Згідно з ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися\~від вчинення\~певної дії\~(негативне\~зобов`язання),\~а кредитор\~має право\~вимагати від\~боржника виконання\~його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Положеннями ч. 1, 4 ст. 202 ЦК України, встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України,\~встановлює загальні\~вимоги до\~письмової форми\~правочину.\~Так,\~на підставі\~частини першої\~цієї статті\~правочин вважається\~таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо його\~зміст зафіксований\~в одному\~або кількох\~документах (у\~тому числі\~електронних),\~у листах,\~телеграмах,\~якими обмінялися\~сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Частина 1 статті 1166\~ЦК України встановлює, що майнова шкода,\~завдана неправомірними\~рішеннями,\~діями чи\~бездіяльністю особистим\~немайновим правам\~фізичної або\~юридичної особи,\~а також\~шкода,\~завдана майну\~фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За приписами ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав\~громадян та\~юридичних осіб\~на земельні\~ділянки здійснюється\~шляхом,\~зокрема: визнання\~прав; відшкодування заподіяних збитків ; застосування інших, передбачених законом, способів. При цьому згідно з ст. 156 ЗК України, власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок :\~а)\~вилучення (викупу)\~сільськогосподарських угідь,\~лісових земель\~та чагарників\~для потреб,\~не пов`язаних\~із сільськогосподарським\~і лісогосподарським\~виробництвом; б)\~тимчасового зайняття\~сільськогосподарських угідь,\~лісових земель\~та чагарників\~для інших\~видів використання; в)\~встановлення обмежень\~щодо використання\~земельних ділянок; г)\~погіршення якості\~ґрунтового покриву\~та інших\~корисних властивостей\~сільськогосподарських угідь,\~лісових земель\~та чагарників; ґ)\~приведення сільськогосподарських\~угідь,\~лісових земель\~та чагарників\~у непридатний\~для використання\~стан; д)\~неодержання доходів\~за час\~тимчасового невикористання\~земельної ділянки; е)\~використання земельних\~ділянок для\~потреб нафтогазової\~галузі; є) використання земельних ділянок для потреб надрокористування з метою дослідно-промислової розробки родовищ бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення та/або видобування бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення. За змістом указаних приписів Цивільного та Земельного кодексів\~України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки. Як вже зазначалося вище, шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч.2 ст.1166 ЦК України). Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що вони не є абстрактними, а дійсно були б отримані в разі, якщо б відповідач не здійснював протиправних дій. Позивач також має довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Порушення цивільного права, яке потягло за собою завдання особі матеріальних збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Предметом регулювання глави 83\~ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до ч.1, 2 ст.1212\~ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83\~ЦК України застосовуються\~незалежно від\~того,\~чи безпідставне\~набуття або\~збереження майна\~було результатом\~поведінки набувача\~майна,\~потерпілого,\~інших осіб\~чи наслідком\~події.\~Положення цієї\~глави застосовуються\~також до\~вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, - яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, - та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Якщо тлумачити приписи статті 1212 ЦК України телеологічно, тобто згідно з їхніми цілями, то до випадків безпідставного набуття та збереження майна належить також збереження особою без достатніх правових підстав у себе виплати, яку вона відповідно до закону мала віддати (перерахувати) іншій особі згідно з покладеним на неї за законом обов`язком (зменшення обов`язку). Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19, провадження № 12-12 гс 21, від 9 листопада 2021 року у справі № 9051680/20, провадження № 12-48 гс 21, а також Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 646/4738/19 від 14 лютого 2022 року. Предметом позову в цій справі є стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, належною позивачеві. Частина 1 статті 93\~ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (п.«в» ч.1 ст.96 ЗК України). Також, відповідно до ч. 1 ст. 14, ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі укладається в письмовій формі, ним визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Отже, за змістом указаних приписів, право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору і відповідач не вправі використовувати земельну ділянку без укладення договору оренди і без внесення плати за користування. З огляду на викладене, відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, що не заперечував в судовому засіданні представник відповідача та підтверджується матеріалами справи, без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, при цьому позбавив позивача права одержати дохід у вигляді орендної плати, який вона могла б отримувати, якби її право не було порушено. А тому, останній зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч.1 ст.1212 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), а також у постановах Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 922/1008/15 (провадження № 3-1271гс16), від 07 грудня 2016 року у справі № 922/1009/15 (провадження № 3-1348гс16), від 12 квітня 2017 року у справах № 922/207/15 (провадження № 3-1345гс16) і № 922/5468/14 (провадження № 3-1347гс16). У Постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 по справі №629/4628/16-ц, від 20.11.2018 по справі №922/3412/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19), від 31 січня 2020 року (справа № 161/17945/18), постанові Верховного Суду від 14.01.2019 у справі №912/1188/17 викладена позиція, що відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст.\~263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача». Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Частинами 1-3 ст.\~13\~ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, на думку суду, немає підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власнику земельної ділянки на підставі ст. 22, 1166 ЦК України, оскільки характер спірних правовідносин не є за своїм змістом деліктним і не пов`язується із відшкодуванням позивачу збитків в їх змістовому розумінні. Суд уважає, що для установлених у даній справі правовідносинах підлягають застосуванню саме норми ч.1 ст. 1212 ЦК України\~у зв`язку із виникненням у даному спорі між його сторонами кондикційного зобов`язання, оскільки після розірвання в судовому порядку договору оренди земельної ділянки від 31.07.2006, укладеного між [PERSON] (спадкоємцем якого є позивач) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Ясенівська» на земельну ділянку, площею 5,89 га, кадастровий номер 3520588600:02:00:0201, відповідач, як фактичний користувач цього майна, без достатньої правової підстави зберіг (набув) у себе за рахунок позивача певні грошові кошти у виді орендної плати, які мав сплачувати останній як власнику цього майна. Таким чином, суд уважає, що позивачка має право на повернення їй безпідставно набутого майна у виді орендної плати за користування земельною ділянкою у відповідності до норм ч.1 ст. 1212 ЦК України. При визначенні розміру суми безпідставно набутого майна у виді орендної плати за користування земельною ділянкою суд виходить з розрахунку 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що було передбачено умовами розірваного за рішенням суду договору оренди земельної ділянки від 31.07.2006, укладеного між [PERSON] (спадкоємцем якого є позивач) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Ясенівська» на земельну ділянку, площею 5,89 га, кадастровий номер 3520588600:02:00:0201. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню кошти за використання земельної ділянки без належної правової підстави в розмірі 4600,00 грн. (185693,49 грн. нормативно грошова оцінка земельної ділянки х 3 % = 5570,80 грн., де із вказаної суми 18% ПДФО, 1,5% військовий збір). Разом з тим, до такого висновку суд дійшов з тих підстав, що відповідно до повідомлення від 03.03.2020 [PERSON] повідомила СТОВ «Агрофірма Ясенівська» про заїзд на земельну ділянку для польових робіт №201 кадастровий номер 3520588600:02:000:0201, оскільки укладений з [PERSON] договір оренди землі було розірвано за рішенням Олександрівського районного суду від 03.10.2019. Згідно з листом СТОВ «Агрофірма Ясенівська» за вих. №159-20/Ю, направленого на адресу позивача, з метою дотримання правил добросусідства та оскільки ними було проведено роботи по обробітку та посіву озимої пшениці на земельній ділянці, в ході проведення польових робіт підприємство витратило в комплексі затрат на загальну суму 37000 тис. грн., повідомили, що підприємство проведе роботи по збиранню урожаю 2020 року. Про використання підприємством земельної ділянки № [NUMBER] , з нею буде проведено розрахунок, як за орендовану земельну ділянку з розрахунку 14% від нормативної грошової оцінки станом на 01.01.2020 рік. Для урегулювання питання по земельних відносинах просили її звернутися в Ясинівський відділок підприємства, с. Ясинове. Із наведеного необхідно зробити висновок, що спірні правовідносини між сторонами наступили в березні 2020 року і саме тоді відповідач запропонував позивачу звернутись до в Ясинівський відділок підприємства, с. Ясинове для отримання розрахунку, як за орендовану земельну ділянку з розрахунку 14% від нормативної грошової оцінки станом на 01.01.2020 рік. Разом з тим, з претензією щодо виплати обіцяних коштів позивач звернулася до відповідача лише 10.02.2021. Таким чином, необхідно вважати, що фактично [PERSON] не прийняла вказану пропозицію, а тому і відсутні підстави для стягнення вказаної в позовній заяві суми коштів. Отже, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача коштів за використання земельної ділянки без належної правової підстави необхідно задовольнити частково в розмірі 4600 грн. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд уважає, що вони не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Ст. 23 ЦК України\~встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до ч. 1\~ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пунктом 3\~постанови Пленуму Верховного суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995\~передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови Пленуму від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» надав роз`яснення, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами\~Конституції України\~або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. За положеннями п. 4 ч. 1\~ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:\~\~відшкодування збитків та моральної шкоди. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У постанові Верховного Суду у від 14 листопада 2018 року у справі № 692/1276/14-ц (провадження №61-4112св18) зроблено висновок, що у зобов`язальних правовідносинах моральна шкода стягується за правилами\~ст. 611 Цивільного кодексу України, згідно якої моральна шкода за невиконання однією із сторін зобов`язання підлягає стягненню у випадку, якщо це обумовлено договором або про це міститься пряма вказівка в законі, що регулює вказані правовідносини. Оскільки вимоги про відшкодування моральної шкоди у зобов`язальних правовідносинах обумовлюються договором, Законом України «Про оренду землі»,\~який є\~спеціальним законом\~в регулюванні\~відносин щодо\~оренди землі,\~не передбачено\~право на\~відшкодування заподіяної\~фізичній особі\~моральної (немайнової)\~шкоди у\~зв`язку\~з невиконанням\~умов договору, то вимоги позивача в цій частині є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявних у справі доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини у справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача. Відповідно до ч.1, абз. 2 ч.2\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі повного задоволення позову - на відповідача, у разі відмови у позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на те, що суд частково задовольнив позовні вимоги позивача, то при проведенні розподілу судових витрат із відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати на оплату судового збору в розмірі 460,08 грн.

Outcome: partial