Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-10 00:00:00

24 червня 2021 року АТ «Державний ощадний банк України» звернулося до суду із зазначеним позовом до відповідачки [PERSON] із вимогою про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту № 613/134 від 26 жовтня 2020 року у сумі 28737 гривень 31 копійка (а. с. 1-3). В обґрунтування позовних вимог вказано, що 26 жовтня 2020 року між АТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] був укладений договір про споживчий кредит № 613/134. Відповідно до умов п. 2.1. Договору, банк зобов`язався надати позичальниці на умовах цього договору, а позичальниця має право отримати та зобов`язалася належним чином використати і повернути в передбачені цим договором строк кредит, сплативши проценти за користування кредитом та інші платежі у порядку та на умовах, визначених цим договором. На підставі п. п. 2.2 та 2.4.1 договору, банком надано [PERSON] кредит в загальному розмірі 25000 гривень на строк 60 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 25 жовтня 2025 року, зі сплатою банку за користування кредитом відповідної плати (проценти) в розмірі 56 процентів річних. Зазначена в договорі процентна ставка є фіксованою. Вiдповiдно до вимог п. 3.3.3. договору, позичальниця зобов`язалася здійснювати повернення кредиту рівними частинами в розмiрi 1247 гривень 49 копійок та сплачувати проценти, нараховані банком на залишок основної суми боргу за кредитом, щомісячно до 26 числа місяця, наступного за звітним. Згідно з вимогами п. 3.9.3.2 договору передбачено, що строк повернення кредиту є таким, що настав i позичальниця зобов`язується погасити заборгованість за кредитом у повному обсязі не пізніше наступного робочого дня після настання обставин, в тому числі прострочення виконання зобов`язання позичальницею за договором щодо погашення заборгованості (в тому числі за кредитом та/або процентами, та/або комiсiями) на строк понад 58 календарних днів. 26 жовтня 2020 року відповідачка отримала кредит та скористувалася ним, що підтверджується виписками по її картковому рахунку. Разом з тим, відповідачка прострочила виконання зобов`язання за договором на строк по 58 календарних днів, через що станом на 11 червня 2021 року за нею утворилася заборгованість у сумі 28737 гривень 31 копійка, яка складається із: заборгованості за основним боргом (кредитом) у розмірі 24791 гривня 69 копійок, процентами за користування кредитом - 3513 гривень 07 копійок, 3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) - 149 гривень 42 копійки, 3 % річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом - 30 гривень 04 копійки, витрат від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) -177 гривень 50 копійок, витрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом - 75 гривень 59 копійок, яку позивач прохає стягнути з відповідачки разом із судовими витратами у розмірі 2270 гривень. 04 серпня 2021 року вказана цивільна справа надійшла на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з Ленінського районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю (а. с. 41) Ухвалою суду від 10 серпня 2021 року справу прийнято до свого провадження та відкрито спрощене позовне провадження, з викликом сторін (а. с. 44), копія якої надіслана відповідачці за вихідним № 18731/21-вих/2/204/11997/21 від 10 серпня 2021 року (а. с. 46). 21 лютого 2022 року на адресу суду з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою" повернуто конверт, яким відповідачці направлялись позовна заява з додатками та копія ухвали про відкриття провадження (а. с. 65). Представниця позивача в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала їх задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі (а. с. 78-81). Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, шляхом розміщення на офіційному сайті «Судова влада» оголошення про її виклик (а. с. 75), про причини неявки суд не повідомила. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що 26 жовтня 2020 року між АТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] був укладений договір про споживчий кредит № 613/134, за яким відповідачка отримала грошові кошти (кредит) у загальному розмірі 25000 гривень, з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 25 жовтня 2025 року та із сплатою 56 % річних за користування кредитом (а. с. 11-21). Згідно з умовами п. 3.2.1 даного договору, банк здійснює надання кредиту одноразово шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок позичальниці. Відповідно до умов п. 2.4.2 вказаного договору, проценти нараховуються банком щомісячно на фактичний залишок заборгованості за кредитом,виходячи із кількості днів користування кредитом у місяці - 30, у році - 360 незалежно від кількості днів в розрахунковому (платіжному періоді). У разі прострочення позичальником погашення платежів за кредитом, на фактично прострочені платежі за основною сумою боргу по кредиту, проценти нараховуються за методом факт/факт за кожен день прострочення. Пунктом 3.3.1 договору встановлено, що всі платежі за цим договором (повернення кредиту, сплата процентів за його користування, комісійної винагороди, штрафних санкцій, тощо) здійснюється шляхом списання банком в договірному порядку коштів з поточного рахунку. Разом з цим, пунктом 3.3.2 вказаного договору визначено, що повернення кредиту та сплата процентів здійснюється позичальником згідно з графіком платежів або достроково відповідно до порядку, визначеного цим договором, але в будь-якому випадку не пізніше терміну остаточного повернення кредиту, встановленого згідно з цим договором. Вiдповiдно до вимог п. 3.3.3. договору, позичальниця зобов`язалася здійснювати повернення кредиту рівними частинами в розмiрi 1247 гривень 49 копійок та сплачувати проценти, нараховані банком на залишок основної суми боргу за кредитом, щомісячно до 26 числа місяця, наступного за звітним. При цьому, п. 3.3.4 договору визначено, що якщо сума платежу, що надійшла в рахунок повернення кредиту та сплати процентів, менше розміру, вказаного у п. п. 3.3.3. цього договору, то несплачений платіж та нараховані проценти, що мали бути сплаченими, вважаються простроченими. Згідно з вимогами п. 3.9.3.2 договору передбачено, що строк повернення кредиту є таким, що настав i позичальниця зобов`язується погасити заборгованість за кредитом у повному обсязі не пізніше наступного робочого дня після настання обставин, в тому числі прострочення виконання зобов`язання позичальницею за договором щодо погашення заборгованості (в тому числі за кредитом та/або процентами, та/або комiсiями) на строк понад 58 календарних днів. Пунктом 8.3 вказаного договору визначено, що за порушення взятих на себе зобов`язань по своєчасному поверненню основної суми боргу та/або сплатити процентів за користування кредитом, та/або сплати суми комісійної винагороди, позичальник зобов`язується сплатити на користь банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми платежу за кожний день прострочення, але не більше 15% суми простроченого платежу. Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості, станом на 11 червня 2021 року, за відповідачкою утворилася заборгованість у сумі 28737 гривень 31 копійка, яка складається із: заборгованості за основним боргом (кредитом) у розмірі 24791 гривня 69 копійок, процентами за користування кредитом - 3513 гривень 07 копійок, 3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) - 149 гривень 42 копійки, 3 % річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом - 30 гривень 04 копійки, витрат від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) - 177 гривень 50 копійок, витрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом - 75 гривень 59 копійок (а. с. 8-10). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. На підтвердження того, що між банком і відповідачкою було укладено кредитний договір, позивачем надано в якості письмового доказу договір споживчого кредиту № 613/134 від 26 жовтня 2020 року (а. с. 11-21), який підписаний представником банку та від імені [PERSON] , а також паспорт споживчого кредиту до вказаного кредитного договору від 22 жовтня 2020 року (а. с. 24-26). Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до змісту ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] отримала грошові кошти у розмірі обумовленому кредитним договором, підтвердженням чого є виписка по її картковому рахунку (а. с. 27-32, скористалася наданими коштами, проте зобов`язання належним чином за кредитним договором не виконала, в результаті чого виникла прострочена заборгованість. Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості, станом на 11 червня 2021 року, за відповідачкою утворилася заборгованість у сумі 28737 гривень 31 копійка, яка складається із: заборгованості за основним боргом (кредитом) у розмірі 24791 гривня 69 копійок, процентами за користування кредитом - 3513 гривень 07 копійок, 3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) - 149 гривень 42 копійки, 3 % річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом - 30 гривень 04 копійки, витрат від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) - 177 гривень 50 копійок, витрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом - 75 гривень 59 копійок (а. с. 8-10). Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] було порушено право позивача на повернення йому грошових коштів, наданих позичальниці у кредит. Згідно зі статтею 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідачка отримала від позивача грошові кошти у розмірі та на умовах, визначених договором, однак прострочила погашення поточних платежів за договором та не повернула отримані кредитні кошти, не виконавши взятих за договором зобов`язань, суд доходить висновку, що право позивача на повернення його власності - кредитних коштів, сплати відсотків, нарахованих за час користування ним та інших платежів у встановлені у договорі строки, порушено, а тому підлягає захисту. Банк має право вимагати стягнення заборгованості із [PERSON] , реалізував це право, звернувшись до суду. Натомість, відповідачка жодних заперечень на предмет позову до суду не надала. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовні вимоги підтверджені належними, допустимими, чіткими та достатніми доказами, які узгоджуються між собою та доповнюють один одного, що узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», про що зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» та можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту», про що зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України». З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає задоволенню та із [PERSON] на користь АТ «Державний ощадний банк України» на підставі договору споживчого кредиту № 613/134 від 26 жовтня 2020 року підлягає стягненню заборгованість, що утворилася станом на 11 червня 2021 року, на загальну суму 28737 гривень 31 копійка, яка складається із: заборгованості за основним боргом (кредитом) у розмірі 24791 гривня 69 копійок, процентами за користування кредитом - 3513 гривень 07 копійок, 3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) - 149 гривень 42 копійки, 3 % річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом - 30 гривень 04 копійки, витрат від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) - 177 гривень 50 копійок, витрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом - 75 гривень 59 копійок. Понесені позивачем судові витрати суд стягує з відповідачки на користь позивача, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved