Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом, в якому просить усунути йому перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що йому, на підставі договору дарування серія ВВК №656782 від 16.09.2004, належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , в якій він зареєстрований та проживає постійно з вересня 2004 року. У вказаній квартирі також зареєстрована його колишня дружина [PERSON] , яка вже більше року в ній не проживає, своїх особистих речей в ній не має. Реєстрація відповідача в квартирі обмежує його право на вільне розпорядження і користування своєю власністю, а єдиним способом захисту порушеного права є звернення до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпоряджанні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення. Відповідно до даних протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.01.2022, суддя Придніпровського районного суду м. Черкаси Кондрацька Н.М. визначена для розгляду судової справи № 711/591/22. Ухвалою суду від 15.02.2022 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, до початку розгляду через канцелярію суду подав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи повторно в судове засідання не з`явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалася. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. З урахуванням положень ст. ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив такі обставини та дійшов до відповідних висновків. Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). За змістом ст.ст. 12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування квартири від 16.09.2004, посвідченим приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. та зареєстрованим в реєстрі за №14653. Право власності на вищевказану квартиру зареєстроване за позивачем у встановленому чинним законодавством порядку, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4795877 від 20.09.2004. В даній квартирі окрім позивача зареєстрована також його колишня дружина - [PERSON] , 23.08.1988, шлюб з якою було розірвано на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.05.2021. Позивач зазначає, що відповідач не несе витрат на утримання житлового приміщення, та в вище зазначеній квартирі, з січня 2021 року не проживає, що підтверджується Актом опитування сусідів від 24.01.22 №422, завіреним Головою комітету самоорганізації населення мікрорайону «Митниця» [PERSON] .. Звертаючись до суду з даною позовною заявою позивач наголошує на тому, що реєстрація місця проживання відповідача створює йому перешкоди у здійсненні права власності, оскільки через це він не має змоги повноцінно володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно статті 317 та статті 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та статтею 150 ЖК Української РСР, в якій йдеться про те що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Вказане положення закону визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб та будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналогічна правові позиції Верховного Суду України та Верховного Суду викладені в постановах від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16, 25.07.2018 у справі №638/13030/13-ц та 14.08.2019 у справі №702/101/18, які відповідно до ст. 417 ЦПК України є обов`язковою для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.12.2020 (справа № 209/2642/18). Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивачем надано достатньо доказів того, що відповідач, більше одного року відсутня за місцем своєї реєстрації, що свідчить про втрату нею інтересу до вказаного житлового приміщення, інших домовленостей між сторонами щодо користування житловим будинком не було, підстав для збереження за відповідачем житлового приміщення не встановлено, реєстрація відповідача у житловому будинку позивача створює останньому перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому майном, у зв`язку з чим вказане порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову у повному обсязі та визнання відповідача такою, що втратила право користування вказаним житлом. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору як інвалід II груп, з відповідача в дохід держави має бути стягнуто судовий збір в розмірі 992,40 грн.. На підставі\~викладеного та

Outcome: approved