Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача АТ «Перший український міжнародний банк» про правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини (ст. 233 ЦК України), позовні вимоги змінювалися, була подана позовна заява про визнання кредитного договору недійсним. Позивач з представником в позові посилаються на те, що між позивачем та АТ «Перший український міжнародний банк» було укладено договір банківського кредиту, позивач вважає, що кредитний договір, укладений між позивачем та відповідачем є таким, що не ґрунтується на засадах добросовісності, розумності та справедливості, суперечить Цивільному кодексу України, його виконання ставить позивача в тяжке матеріальне становище, а тому повинен бути визнаний недійсним з огляду на наступне: позивачем оформлено заявку на отримання кредитних коштів через АТ «Перший український міжнародний банк», при цьому зазначає, що під час укладання кредитного договору АТ «Перший український міжнародний банк» не повідомив позивача належним чином про реальну вартість кредиту. Не була надана інформація реальну річну процентну ставку виходячи з обраних споживачем умов кредиту. На даний час, сума, яку належить відшкодувати для позивача є значною, та її виплата ставить його в скрутне матеріальне становище, в той час як АТ «Перший український міжнародний банк» отримує вигоду від такого становища позивача. Незважаючи на внесення позивачем коштів на погашення кредиту, непропорційно великий розмір загальної річної процентної ставки робить процес погашення вкрай важким та довготривалим. При незначних доходах, а також будучи особою з інвалідністю 2 групи, виплата відшкодування є для позивача непомірним тягарем, а самі умови по договору вкрай невигідними. З наведеного вбачається, що істотні обставини, якими позивач керувався під час укладення договору - змінились. Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Виник спір, який в добровільному порядку не вирішено, тому позивач просить визнати недійсним вказаний кредитний договір та задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача АТ «Перший український міжнародний банк» позовні вимоги не визнав, надали відзив в якому зазначили, що при укладанні вказаних позивачем договору порушень не допущено, дотримувалися всіх умов правил про надання інформації споживачу. Доводи позивача не є переконливими і не є «тяжкими обставинами» у розумінні вимог статті 233 ЦК України. Відповідач вважає, що вказані обставини не є тяжкими, що спонукати позивача підписати Заяву від 15.10.2019 на вкрай невигідних для нього умовах. Тому позовні вимоги не доведені і безпідставні, просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов, просили задовольнити. Представник відповідача до суду не з`явився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутність, позов не визнав, просить відмовити. З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягають задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що 15 жовтня 2019 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір №1001428270201, оформлений заявою на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування. Банк зобов`язався надати споживчий кредит у розмірі 19211 грн. (а.с.42-43). Відповідно до квитанцій від 15.11.2019 [PERSON] сплачено 1400 грн. та 12.12.2019 сплачено 1350 грн. (а.с.45-46). Згідно довідки про доходи № 2053 0071 4200 7010 [PERSON] за період з квітня 2019 до вересня 2019 пенсія складає 10447 грн. 98 коп. (а.с.47). Відповідно до пенсійного посвідчення № [NUMBER] , [PERSON] є пенсіонером по інвалідності 2 групи загального захворювання (а.с. 20). Згідно розділу 4 Паспорту споживчого кредиту, процентна ставка, відсотків річних становить - 0.01%, щомісячна комісія за обслуговування кредиту становить - 2.99 %, загальна річна процентна ставка, відсотків річних - 76.7347%. З огляду на паспорт споживчого кредиту (інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит), в ньому визначені основні умови кредитування. Паспорт кредиту підписав позивач 15 жовтня 2019 року, чим підтвердив отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, виходячи з обраних ним умов кредитування (а.с.44). Як зазначає позивач, що на даний час, сума, яку належить відшкодувати для нього є значною, та її виплата ставить його в скрутне матеріальне становище, при незначних доходах, виплата відшкодування є для позивача непомірним тягарем. Отже істотні обставини, якими позивач керувався під час укладення договору, на думку позивача, - змінились. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України). За частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). За ч.1 ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст. 9 Закону України від 15.11.2019 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування» до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідних для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обгрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. За змістом ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай не вигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай не вигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Підсумовуючи зазначене вище вбачається, що для того, щоб визнати правочин недійсним з підстав передбачених ст.233 ЦК України, в сукупності необхідно мати такі підстави, зокрема: наявність у особи, що вчинює правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; правочин, повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Виписка з історії хвороби №6418, що позивач в період 24 березня 2017 року по 07 квітня 2017 року знаходився на стаціонарному лікуванні не є доказом для визнання правочину недійсним (а.с.51). Необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причино-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах (Постанова ВСУ у справі № 6-551цс16 від 06 квітня 2016р.). Повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається, суд зазначає про те, що при укладенні оспорюваного кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; на момент укладення правочину [PERSON] не заявив додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та в подальшому виконувала його умови. При цьому, позичальнику було надано інформацію щодо орієнтованої сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, графіку погашення кредиту та умов кредитування, на підтвердження чого свідчить оспорюваний договір та паспорт споживчого кредиту від 15 жовтня 2019 року. Отже, умови кредитного договору були доведені позичальнику у письмовому вигляді та містяться у тексті самого договору кредиту, позичальник з такими умовами був ознайомлений та погодився з ними, про що свідчить його підпис та подальше виконання його умов. Враховуючи встановлене вище, суд прийшов до переконання про те, що посилання позивача на несправедливі умови кредитного договору в частині сплати процентної ставки, відсотків річних та загальної річної процентної ставки, відсотків річних, їх невідповідності принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на шкоду споживача, спростовуються змістом кредитного договору та не узгоджуються з матеріалами справи. Разом зі тим, суд зазначає, що позивач не був позбавлений можливості відповідно до пункту 7 паспорта споживача кредиту, що узгоджується з положеннями ст. 15 Закону України "Про споживче кредитування" та ч. 6 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" відмовитися від договору протягом 14 календарних днів від дати його укладення шляхом повідомлення банку в письмовій формі з одночасним поверненням грошових коштів, одержаних згідно цього договору та сплати процентів за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит. Проте, у вказаний строк він не відмовився від договору, жодних заперечень щодо його змісту не висловив, що свідчить про згоду з умовами укладеного договору. Відповідачем надані всі докази на підтвердження того, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання кредитного договору недійсними не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при поданні позову до суду звільнений від сплати судового збору згідно Закону України "Про судовий збір".

Outcome: dismissed