Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-05 00:00:00

В грудні 2017р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1- 5 т. 1) до відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просила суд: - визнати недійсним договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] від 13 серпня 1996 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований на Товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа» за реєстраційним №1/1308-525; - визнати за позивачкою право власності в порядку спадкування за законом на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 32,8 кв.м., житловою площею 18,8 кв.м.; - витребувати квартиру [ADDRESS] з володіння [PERSON] на її користь. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що [INFO] померла її троюрідна сестра [PERSON] . Після смерті якої відкрилась спадщина, зокрема, на зазначену вище спірну квартиру, яка належала померлій на підставі договору дарування від 14 вересня 1995р. 24 квітня 2014р. позивачка звернулася до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої [INFO] [PERSON] . В процесі оформлення спадщини вона в 2016р. з`ясувала, що відповідно до договору купівлі - продажу від 13 серпня 1996р., зареєстрованого на Товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа» за реєстраційним №1/1308-525, зареєстрованого КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 21 серпня 1996р., в реєстраційній книзі №д.121-96 за реєстровим № 27320, укладеного від імені [PERSON] , квартира була продана [PERSON] 25 липня 2014р. [PERSON] зареєстрував за собою право власності на квартиру [ADDRESS] та того ж дня на підставі договору купівлі-продажу квартири продав її [PERSON] . В подальшому [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02 грудня 2014р. продав квартиру [PERSON] . Проте, [PERSON] не укладала договору купівлі-продажу від 13 серпня 1996р., зареєстрованого на Товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа» за реєстраційним №1/1308-525, вказаний договір був «підроблений». В договорі купівлі продажу від 13 серпня 1996р., вказано, що він був зареєстрований КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 21 серпня 1996р., в реєстраційній книзі №д.121-96 за реєстровим № 27320. Квартира належала на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування, №4С-842, посвідченого державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори 14 серпня 1995р. і зареєстрованого в БТІ м. Києва 22 серпня 1995р. за № 9564. Разом з тим, відповідно до листів КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» від 21 серпня 2015р. №10566(И-2015), від 28 серпня 2015р. № 11054(И-2015), договір купівлі-продажу спірної квартири від 13 серпня 1996р., зареєстрований на Товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа» №1/1308-525, в Бюро не реєструвався. В реєстровій книзі №д.121-96 за реєстровим №27320 в Бюро проведена реєстрація права власності на інші об`єкти нерухомого майна новими поштовими адресами. [PERSON] набула право власності на спірну квартиру, на підставі договору дарування від 14 вересня 1995р., вказаний договір був зареєстрований в БТІ лише 12 жовтня 2004р., а не в 1995р., під реєстровим номером 7572. Також, в договорі купівлі-продажу від 13 серпня 1996р., зареєстрованому на Товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа», вказано, що він є додатком до біржового контракту від 13 серпня 1996р. за №1/1308. Відповідний біржовий контракт відсутній. Крім того, [PERSON] проживала в квартирі [ADDRESS] , сплачувала комунальні послуги. В провадженні Шевченківського управління поліції ГУ НП України в м. Києві знаходиться кримінальне провадження №42015100100000193 по факту вчинення шахрайських дій щодо заволодіння спірною квартирою. Також позивачка зазначала, що сторонами договору купівлі продажу від 13 серпня 1996р., є фізичні особи, і він мав бути нотаріально посвідчений. Оскільки договір купівлі-продажу від 13 серпня 1996р., [PERSON] за життя фактично не укладався, та не був нотаріально посвідчений, він підлягає визнанню недійсним. Також, зазначила, що вона прийняла спадщину після [PERSON] належним чином, подавши про це відповідну заяву у встановлений законом шестимісячний строк. Проте, у зв`язку з тим, що на даний час право власності на квартиру зареєстроване за іншими особами, вона позбавлена можливості оформити свої спадкові права. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 27 квітня 2018р. відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 26 червня 2018р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 61-65 т.1), в якому відповідач [PERSON] просив суд відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що [PERSON] посилалася на те, що оспорюваний договір купівлі продажу спірної квартири від 13 серпня 1996р. не укладався, і одночасно просила визнати його недійсним, що не відповідає встановленим законом способом захисту прав позивача. Він є власником вказаної квартири, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 02 грудня 2014р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.Л. за реєстровим № 2867. Вказаний договір купівлі-продажу квартири не розірваний, в судовому порядку недійсним не визнано, що в силу приписів ст. 204 ЦК України свідчить про його чинність та дійсність. Зі змісту позовної заяви вбачається, що фактично позов обґрунтований невідповідністю оспорюваного договору вимогам закону, зокрема, щодо його нотаріального посвідчення. Проте, невідповідність договору вимогам закону і визнання договору недійсним з таких підстав, не свідчать про відсутність волі власника на його укладання та відчуження майна, виключно з наявністю якої закон пов`язує можливість витребування майна від добросовісного набувача. Позовна заява не обґрунтована жодною обставиною, яка б свідчила про відсутність волі [PERSON] на укладання оспорюваного договору, а також недосягнення сторонами усіх істотних умов для даного виду правочину. Зазначає, що [PERSON] з моменту укладання оспорюваного договору до самої смерті мала права самостійно здійснити свої процесуальні права та оскаржити перший договір купівлі-продажу квартири, якщо б вважала порушеним своє право власності, зокрема, і щодо відсутності волі на його укладання. Також, звертає увагу на те, що спір відносно квартири, яка є предметом витребування у даній справі, вже була предметом розгляду Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/27800/15 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу, та в задоволенні позову було відмовлено. Вважає, що всі вищевикладені обставини свідчать про зловживання [PERSON] своїми процесуальними правами, що також є підставами для відмови у задоволенні позовних вимог. Також, посилається на те, що позивачкою було пропущено строки позовної давності (а.с. 55-57 т.1) при зверненні із даним позовом. Зазначає, що оспорюваний договір укладено 13 серпня 1996р., з 05 травня 2014р. до [PERSON] перейшли права та обов`язки померлої [PERSON] , а отже саме з цього часу вона вправі була звернутись до суду з даним позовом. 05 липня 2018р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 107-114 т.1), в якому сторона позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, зазначивши, що доводи сторони відповідача [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими, оскільки стороною позивача, з урахуванням положень ЦК УРСР (1963р.), обрано належний спосіб захисту, при цьому на думку сторони позивача заява сторони відповідача про застосування строків позовної давності є безпідставною, оскільки стороною такі строки не пропущені. Безпідставними на думку сторони позивача є і доводи про те, що спадкодавець знала про оспорюваний правочин щодо продажу належної їй квартири. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня 2020р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позов та просили його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заперечував проти задоволення позову з підстав, визначених у відзиві на позов. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] не з`являлися в судові засідання, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності. Суд, заслухавши пояснення сторін, які з`явилися в судове засідання, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що [INFO] померла [PERSON] , яка є троюрідною сестрою позивачки [PERSON] (а.с. 7, 12 т. 1). 24 квітня 2014р. позивачка [PERSON] звернулася до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої [INFO] [PERSON] , на підставі якої було заведено спадкову справу (а.с. 8-11 т. 1). Після смерті спадкодавця відкрилася спадщина зокрема на квартиру [ADDRESS] , яка належала померлій на підставі договору дарування від 14 вересня 1995р. (а.с. 13 т. 1). Разом з тим, в процесі оформлення спадщини встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 13 серпня 1996р., зареєстрованого на Товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа» за реєстраційним №1/1308-525, зареєстрованого КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 21 серпня 1996р., в реєстраційній книзі №д.121-96 за реєстровим № 27320, укладеного від імені [PERSON] , квартира [ADDRESS] була продана [PERSON] (а.с. 14 т. 1). Також, як вбачається з матеріалів справи, 25 липня 2014р. [PERSON] зареєстрував за собою право власності на квартиру [ADDRESS] та того ж дня на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кащуком В.О., зареєстрованого в реєстрі за №245, продав її [PERSON] (а.с. 15-18 т. 1). 02 грудня 2014р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Склярем О.Л., зареєстрований за № 2867, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив спірну квартиру (а.с. 18-19 т. 1). Відповідно до п. 1 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України цей Кодекс набрав чинності 01 січня 2004р. Пунктом 4 цих положень діючого ЦК України передбачено, що цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (1963р.), чинній на час укладення оспорюваного договору від 13 серпня 1996р., було визначено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про товарну біржу» товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Статтею 2 цього Закону встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів. Отже, товарна біржа - це оптовий, регулярно діючий ринок, де відбувається торгівля сировиною, матеріалами, іншими товарами, допущеними до обігу на біржі, створений для зручності здійснення комерційної діяльності юридичними та фізичними особами, які, в свою чергу, повинні бути обов`язково зареєстрованими відповідною біржею як її учасники. На товарних біржах здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених ст. 15 Закону, згідно з якою угода вважається укладеною на біржі: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. При цьому слід зазначити, що чинним законодавством України не передбачено такої форми угоди, як біржова. Статтею 42 ЦК УРСР (1963р.) було визначено, що угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Згідно із ст. 47 ЦК УРСР (1963р.) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди. При цьому угоди, зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених. До нотаріально посвідчених документів прирівнюються лише документи, складені згідно із вимогами Закону України «Про нотаріат». Ураховуючи вищевикладене, немає різниці, де фізичні або юридичні особи уклали угоду - на біржі чи поза нею. Тому необхідно дотримуватися законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна незалежно від місця, де ці угоди укладаються. Для договорів купівлі-продажу, міни жилого будинку (ст. ст. 227, 242 ЦК УРСР (1963р.) у разі якщо хоча б однією із сторін є громадянин, установлено обов`язкову нотаріальну форму. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. В постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 липня 1978 р. № 3 із змінами і доповненнями роз`яснено, з яких підстав угода може бути визнана недійсною судом, зокрема в п. 4 цієї постанови зазначено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини. Статтею 48 ЦК УРСР (1963р.) було визначено, що угода, яка не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей є недійсною. Як вбачається з матеріалів справи, сторонами договору купівлі-продажу від 13 серпня 1996р., зареєстрованого на Товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа» за реєстраційним №1/1308-525, зазначені [PERSON] та [PERSON] , а відтак, даний договір підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню. Разом з тим, в порушення вимог зазначених норм договір не був нотаріально посвідчений та викладений в простій письмовій формі. З урахуванням вказаних норм та роз`яснень, викладених в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 липня 1978р. № 3, недодержання зазначених вимог про нотаріальне посвідчення договору тягне за собою його недійсність. Також, з наданих позивачкою доказів було встановлено, що у договорі купівлі-продажу від 13 серпня 1996р. вказано, що він був зареєстрований КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 21 серпня 1996р., в реєстраційній книзі №д.121-96 за реєстровим №27320. Квартира належала на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування, №4С-842, посвідченого державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори 14 серпня 1995р. і зареєстрованого в БТІ м. Києва 22 серпня 1995р. за № 9564. Разом з тим, відповідно до листів КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» від 21 серпня 2015р. №10566(И-2015), від 28 серпня 2015р. № 11054(И-2015), договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 13 серпня 1996р., зареєстрований на Товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа» №1/1308-525, в Бюро не реєструвався. В реєстровій книзі №д.121-96 за реєстровим №27320 в Бюро проведена реєстрація права власності на інші об`єкти нерухомого майна новими поштовими адресами (а.с. 21, 30 т. 1). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] набула право власності на спірну на підставі договору дарування від 14 вересня 1995р., але вказаний договір був зареєстрований в БТІ лише 12 жовтня 2004р., а не в 1995р. під реєстровим номером 7572. (а.с.14 т. 1). Також, в договорі купівлі-продажу від 13 серпня 1996р., вказано, що він є додатком до біржового контракту від 13 серпня 1996р. за №1/1308, водночас, відповідний біржовий контракт відсутній. Крім того, що в провадженні Шевченківського управління поліції ГУ НП України в м. Києві знаходиться кримінальне провадження №42015100100000193 по факту вчинення шахрайських дій щодо заволодіння квартирою [ADDRESS] , в якому [PERSON] залучена як потерпіла (а.с. 20, 158-159, т. 1). В рамках вказаного кримінального провадження призначена і проведена почеркознавча експертиза з приводу належності підпису в договорі купівлі-продажу від 13 серпня 1996р. померлій [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог представником [PERSON] було надано до суду належним чином завірену слідчим копію Висновку експерта № 8-4/1882 від 06 грудня 2017р. та письмовий дозвіл старшого слідчого СВ Шевченківського управління поліції ГУНП у місті Києві Коваленко О.А. на використання копії зазначеного висновку під час судового розгляду справи № 761/46056/17. (а.с.24-36 т. 2). Відповідно до висновку експерта КНДЕКЦ від 06 грудня 2017р. за № 8-4/1882 за результатом дослідження підпису в оригіналі договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладеного між [PERSON] та [PERSON] і зареєстрованого на Товарній будівельно-паливній біржі за реєстровим № 1/1308-525, встановлено, що рукописний текст та підпис у договорі купівлі-продажу від 13 серпня 1996 року у графі «Подписи» виконані не [PERSON] , а іншою особою. Заперечуючи проти позову, [PERSON] не надав належних та допустимих доказів на спростування вищевказаних обставин та висновку експертизи. Також, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] після 13 серпня 1996р. проживала разом з матір`ю в спірній квартирі, сплачувала комунальні послуги, укладала договори з Шевченківським УЖГ ДКП про участь у витратах на утримання будинку [ADDRESS] , встановлювала у зазначеній квартирі і пломбувала лічильники холодної і гарячої води, отримувала кореспонденцію на вказану адресу, що також свідчить про те, що вона не відчужувала свою квартиру 13 серпня 1996р. (а.с.47-57 т. 2). З урахуванням викладеного, суд вважає, що вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 13 серпня 1996р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого на Товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа» за реєстраційним №1/1308-525, є законними та обґрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому суд не бере до уваги доводи сторони відповідача [PERSON] про те, що визнання договору недійсним, що не відповідає встановленим законом способом захисту прав позивачки. Пред`явлення таких вимог відповідає положенням ст. 47 ЦК УРСР (1963р.), роз`ясненням, викладеним у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 липня 1978 р. № 3 із змінами і доповненнями, та відповідає порушеному праву позивачки. Так, відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Статтею 1223 ЦК України визначено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до положень ст. ст. 1268-1269 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та від особливостей правового статусу спадкоємця як малолітньої, неповнолітньої, недієздатної особи або ж особи, цивільна дієздатність якої обмежена. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК). Частиною 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до положень ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Частиною 1 ст. 388 ЦК України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка [PERSON] є єдиною спадкоємицею за законом померлої [PERSON] та належним чином прийняла спадщину, подавши про це відповідну заяву до нотаріуса у встановлений законом шестимісячний строк. (а.с. 11 т. 1). Проте, у зв`язку з тим, що на даний час право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за іншими особами, позивачка [PERSON] позбавлена можливості оформити свої спадкові права та не може отримати свідоцтво про право на спадщину. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України, передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ст. 66 Закону України «Про нотаріат» на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Видача свідоцтва провадиться у строки, встановлені цивільним законодавством України. У відповідності з п.п. 4.15, п.п. 4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом МЮ України від 22 лютого 2012р. № 296/5, яка є чинною на час розгляду справи, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи викладене, за [PERSON] підлягає визнанню право власності на квартиру [ADDRESS] в судовому порядку. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Таким чином, згідно з вимогами ст.ст. 330, 658 ЦК України право власності на майно, яке було відчужене поза межами волі власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а стаття 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів купівлі продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. З огляду на те, що спірна квартира незаконно вибула із володіння (охорони) спадкодавця - єдиного власника, спадщина належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини. Також, враховуючи, що квартира [ADDRESS] вибула поза волею дійсного власника, вона підлягає витребуванню з володіння відповідача [PERSON] . Заперечуючи проти задоволення позовних вимог [PERSON] зазначав, що спір відносно квартири вже був предметом розгляду Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/27800/15 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу, та в задоволенні позову було відмовлено. Разом з тим, [PERSON] не була позивачем у вказаній справі, а тому, вказані рішення не мають преюдиційного значення для вирішення даної справи. Як вбачається з матеріалів справи, підставою для відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири виступила та обставина, що [PERSON] не прийняла спадщину після [PERSON] , оскільки рішеннями судів, які набрали законної сили було відмовлено в задоволенні її вимог про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після померлої [PERSON] і тому вона не мала права на звернення з таким позовом. Отже при розгляді справи за позовами [PERSON] суди не оцінювали і не робили висновки щодо дійсності та відповідності закону оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 13 серпня 1996р. (а.с. 68-71, 127, 147-157 т. 1). Крім того, суд вважає необґрунтованими посилання відповідача [PERSON] на недоведеність того, що у померлої [PERSON] не було волі на укладання оспорюваного договору. Той факт, що [PERSON] за життя не оспорювала договір купівлі-продажу її квартири, датований 13 серпня 1996р., не свідчить про дійсність такого договору, а також про те, що їй було відомо про цей договір. Як було зазначено вище, право власності на спірну квартиру на підставі оспорюваного договору, датованого 13 серпня 1996р. та оформленого у простій письмовій формі було зареєстроване за [PERSON] лише 25 липня 2014р.. В матеріалах справи відсутні докази, які б вказували, що померла [PERSON] взагалі була обізнана про наявність такого договору. В процесі здійснення слідчих дій в рамках кримінального провадження було здобуто докази, які вказують на те, що квартира [ADDRESS] була відчужена в незаконний спосіб поза волею померлої [PERSON] , остання не підписувала договір купівлі-продажу квартири від 13 серпня 1996р. Також, суд критично оцінює доводи відповідача [PERSON] на пропуск позивачкою позовної давності при зверненні до суду з даним позовом. Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР (1963р.) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно з ст. 76 ЦК УРСР (1963р.) перебіг позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічні за змістом положенням містять і ЦК України, які діяли на час подання позову. Так, відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В суді представник [PERSON] зазначила, що після подання [PERSON] заяви про прийняття спадщини після померлої [PERSON] нотаріус повідомив про те, що [PERSON] залишила після себе заповіт на іншу особу, а саме, на [PERSON] , яка також звернулася до нотаріуса із заявою при прийняття спадщини, але, оскільки пропустила шестимісячний строк для подання такої зави, їй рекомендовано було звернутися до суду із відповідним позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Рішенням Шевченківського районного суду від 10 березня 2016р. у справі № 761/36673/15-ц було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про надання додаткового строку про прийняття спадщини. Проте, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2016р. рішення Шевченківського районного суду від 10 березня 2016р. було скасоване та ухвалено нове рішення про відмову в позові [PERSON] . Таким чином, у зв`язку з наявністю заповіту [PERSON] на користь [PERSON] , у [PERSON] фактично з`явилася можливість на реалізацію своїх спадкових прав лише 16 червня 2016р., коли Апеляційний суд м. Києва скасував рішення Шевченківського районного суду від 10 березня 2016р. До цього часу, у [PERSON] були відсутні правові підстави звертатися з будь-якими позовними вимогами щодо спадкового майна. Також, представник [PERSON] зазначила, що про існування оспорюваного договору купівлі-продажу спірної квартири їй стало відомо лише у 2016р. безпосередньо від [PERSON] під час судових процесів про надання їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. До цього часу про існування зазначеного договору купівлі-продажу їй нічого відомо не було. В лютому 2017р. представник [PERSON] ознайомився з матеріалами справи № 761/27800/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про визнання договору купівлі-продажу квартири від 13 серпня 1996р. недійсним, після чого [PERSON] вперше була ознайомлена зі змістом оспорюваного договору купівлі-продажу квартири. Тоді ж її представник отримав інформацію щодо кримінального провадження № 42015100100000193 від 24 липня 2015р. розпочатого Шевченківським УП ГУНП у м. Києві за заявою [PERSON] щодо шахрайського заволодіння квартирою [ADDRESS] і отримала фотокопії документів, які надала [PERSON] до суду як докази недійсності договору купівлі-продажу квартири датованого 13 серпня 1996р., більша частина яких була зібрана слідчими під час досудового розслідування. Частина цих документів, оригінали яких містяться в матеріалах кримінального провадження № 12015100100000193 і були надані як докази до позовної заяви. В подальшому 28 березня 2017р. [PERSON] звернулася з заявою до слідчих органів про залучення її як потерпілої у кримінальному провадженні. (а.с.158-159 т. 1). В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували те, що [PERSON] було відомо про порушення її прав та інтересів раніше. З позовом до суду [PERSON] звернулася в грудні 2017р. Відтак, у суду відсутні правові підстави для задоволення заяви відповідача про застосування строків позовної давності. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з [PERSON] та [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі по 320,00 грн. з кожного. З відповідача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 7640,0 грн.

Outcome: approved