Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-04 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» про стягнення майнової шкоди та компенсації. У своїй позовній заяві просили суд: - стягнути з Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» на користь [PERSON] грошову суму в розмірі 6 477,2.1 гривень компенсації шкоди, 13 004 гривень в якості компенсації відповідно до ст. 104 ПК України та 5 000 гривень в якості моральної шкоди; - стягнути з Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» на користь [PERSON] грошову суму в розмірі 6 477,21 гривень компенсації шкоди, 33 004 гривень в якості компенсації відповідно до ст. 104 ПК України та 5 000 гривень в якості моральної шкоди; - стягнути з Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» на користь [PERSON] грошову суму в розмірі 6 477,21 гривень компенсації шкоди, 13 004 гривень в якості компенсації відповідно до ст. 104 ПК України та 5 000 гривень в якості моральної шкоди; - стягнути з Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» на користь [PERSON] грошову суму в розмірі 6 477,21 гривень компенсації шкоди, 13 004 гривень в якості компенсації відповідно до ст. 104 ПК України та 5 000 гривень в якості моральної шкоди; - вирішити питання щодо судових витрат. Свої позовні вимоги обґрунтовували тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Гриф Фонд» відправило у відрядження своїх працівників, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в Китайську Народну Республіку. З метою організації відповідної поїздки ТОВ «Гриф Фонд» придбало 4 авіаквитки для своїх працівників (позивачів по справі). Відповідно до електронного посадкового білету щодо пасажирів, номери квитків 566-1842590408, 566-1842590409, 566-1842530407, 566-1842590406 - відбувалося послідовне авіаперевезення, а саме: 25.05.2019 року виліт з Києва (Kiev Boryspil INTL) та приліт до Пекіну (BEIJING CAPITAL INTL), перевізник UKRAIN INTL AIRLINES (Міжнародні авіалінії України), рейс PS 287; 26.05.2019 року виліт з Пекіну (BEIJING CAPITAL INTL) та приліт до Веньчжоу (WENZHOU YONGQiANG INTL), перевізник AIR CHINA, рейс CA 1567; 01.06.2019 року виліт з Веньчжоу (WENZHOU YONGQIANG INTL) та приліт до Пекіну (BEIJING CAPLLAL INTL), перевізник HAININ AIRLINES, рейс HU 7252; 02.06.2019 року виліт з Пекіну (BEIJING CAPITAL INTL) та приліт до Києва (Kiev Boryspil INTL), перевізник UKRAIN INTL AIRLINES (Міжнародні авіалінії України), рейс PS 288. Пасажири (позивачі по справі) прибули до Міжнародного Аеропорту Бориспіль для виконання польоту. 25.05.2019 року вони вилетіли з міста Київ до [PERSON] . Після цього позивачі намагалися зареєструватися на наступний послідовний переліт з [PERSON] до Веньчжоу, перевізник AIR CHINA, відповідно до своїх квитків, водночас, їм відмовили в реєстрації па рейс [PERSON] до Веньчжоу у зв`язку з тим, що пасажирів нібито не було в базі даних компанії перевізника AIR CHINA. Компанія AIR CHINA, яка була фактичним перевізником рейсу СА 1567 Пекін - Веньчжоу, в односторонньому порядку розірвала інтерлайн угоду з МАУ і у зв`язку з такими обставинами, пасажирам, в тому числі позивачам, було відмовлено в перевезенні на вищевказаному рейсі. У зв`язку з вищевикладеними обставинами пасажири були вимушені придбати 4 квитки за власні кошти з [PERSON] до [PERSON] . Таким чином, позивачі по справі мають право на отримання компенсації від відповідача в розмірі 400 євро на кожного пасажиру, що еквівалентно по курсу НБУ на дату подачі позову (32,51 гривень за 1 Євро) 13 004 гривень за кожного пасажира. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 серпня 2020 року матеріали позову було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 серпня 2020 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2021 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 06 січня 2022 року на адресу суду надійшов відзив від Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України», відповідно до змісту якого представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 24 січня 2022 року на електронну адресу суду надійшла відповідь на відзив від представника позивачів, відповідно до змісту якого останній просив суд задовольнити позов у повному обсязі, зазначивши, що твердження Відповідача про те, що вони не знали про односторонню відмову, а саме те, щоавіакомпанія Air China в односторонньому порядку, без попередження, 01.04.19 року розірвала договори, що існували у неї з Відповідачем, не є умовою звільнення Відповідача від відшкодування на користь кожного з позивачів 6 477,21 гривень компенсації шкоди за придбаний повторно квиток та 13 004 гривень в якості компенсації відповідно до ст. 104 ПК України та 5 000 гривень в якості моральної шкоди. 26 квітня 2022 року на адресу суду надійшли заперечення на відповідь від Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України», відповідно до змісту яких представник відповідача зауважив, що Приймаючи до уваги, що матеріали справи не містять жодного належного доказу вини МАУ в тому, що позивачі не були прийняті до перевезення авіакомпанією Air China, а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Представник позивачів у судове засідання не з`явився, однак було подано заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Представник відповідача - [PERSON] у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив су відмовити у задоволенні позовних вимог. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Досліджуючи матеріали справи, судом було встановлено наступне. Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Гриф Фонд» відправило у відрядження своїх працівників, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - в Китайську Народну Республіку, що підтверджується Наказом № 25/05/19 від 23 травня 2019 року. З метою організації відповідної поїздки ТОВ «Гриф Фонд» придбало 4 авіаквитки для своїх працівників (позивачів по справі). Вартість придбаних квитків на всіх 4 пасажирів склала 86 064,19 гривень, що підтверджується довідкою № 21/02/2020 від 21 лютого 2020 року та квитанцією № 260608602 від 14.04.2019 року. Відповідно до електронного посадкового білету щодо пасажирів, номери квитків 566-1842590408, 566-1842590409, 566-1842530407, 566-1842590406- відбувалося послідовне авіаперевезення, а саме: 25 травня 2019 року виліт з Києва (Kiev Boryspil INTL) та приліт до Пекіну (BEIJING CAPITAL INTL), перевізник UKRAIN INTL AIRLINES (Міжнародні авіалінії України), рейс PS 287; 26 травня 2019 року виліт з Пекіну (BEIJING CAPITAL INTL) та приліт до Веньчжоу (WENZHOU YONGQiANG INTL), перевізник AIR CHINA, рейс CA 1567; [INFO] виліт з Веньчжоу (WENZHOU YONGQIANG INTL) та приліт до Пекіну (BEIJING CAPLLAL INTL), перевізник HAININ AIRLINES, рейс HU 7252; [INFO] виліт з Пекіну (BEIJING CAPITAL INTL) та приліт до Києва (Kiev Boryspil INTL), перевізник UKRAIN INTL AIRLINES (Міжнародні авіалінії України), рейс PS 288. [INFO] позивачі вилетіли з міста Київ до [PERSON] , про що свідчить в тому числі відмітки в закордонних паспортів позивачів по справі та посадкових картах на рейс. Після цього позивачі намагалися зареєструватися на наступний послідовний переліт з [PERSON] до Веньчжоу, перевізник [PERSON] , відповідно до своїх квитків. Позивачам було відмовлено в реєстрації па рейс [PERSON] до Веньчжоу у зв`язку з тим, що пасажирів не було в базі даних компанії перевізника AIR CHINA. Відповідні обставини також підтверджуються листом Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» (UKRAIN INTL AIRLINES) за № 04.2-02-18939/18940/18941/18942 від 15.07.2019 року. Відповідно до листа авіакомпанія AIR CHINA, яка була фактичним перевізником рейсу СА 1567 Пекін - Веньчжоу, в односторонньому порядку розірвала інтерлайн угоду з МАУ і у зв`язку з такими обставинами, пасажирам було відмовлено в перевезенні на вищевказаному рейсі. У зв`язку з наведеними обставинами пасажири були вимушені придбати 4 квитки за власні кошти з [PERSON] до Веньчжоу, що підтверджується копією електронних посадкових білетів та квитків. Вартість куплених квитків складає 25 908,87 гривень, що підтверджується квитанцією та випискою з карткового рахунку [PERSON] , який сплачував відповідний переліт. Щодо позовних вимог в частині стягнення компенсації, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Правовідносини у галузі авіаперевезення регулюються Конвенцією про уніфікацію деяких правил міжнародних повітряних перевезень від 28 травня 1999 року, яка набрала чинності для України 06 травня 2009 року (далі - Монреальська конвенція), Повітряним кодексом України (далі - ПК України) та Авіаційними правилами України «Правила повітряних перевезень та обслуговування пасажирів в багажу», які затверджені наказом Державної авіаційної служби України від 26 листопада 2018 року № 1239 (далі - Правила). Згідно з пунктом 1 глави 1 розділу IV Правил пасажирський квиток та багажна квитанція є підтвердженням укладення договору про перевезення та відображають його умови. Відповідно до пункту 2 глави 1 розділу IV Правил квиток надає право пасажиру на переліт відповідним рейсом (рейсами) і зобов`язує перевізника здійснити відповідне перевезення пасажира та його багажу, а також надати інші послуги, пов`язані з перевезенням, згідно з умовами договору перевезення. Згідно статті 908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Статтею 910 ЦК України передбачено, що за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов`язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а у разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов`язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу також за його перевезення. Укладення договору перевезення пасажира та багажу підтверджується видачею відповідного квитка та багажної квитанції, форми яких встановлюються відповідно до транспортних кодексів (статутів). Вбачається, що на користь позивачів PETROV/KYRYLO, PETROFF/ANASTASIIA, STETS/ANDRIY, STETS/ROMAN 14 квітня 2019 року за посередництвом агенції E-TRAVEL АЕ (Греція), що зареєстрована в Міжнародній Асоціації Повітряного Транспорту (ІАТА) під номером 27213082 (вказаний в правому верхньому кутку кожного квитка) (далі - Агенція) були придбані квитки №№ 566 1842590406/07/08/09 (додаток 1) для перевезення рейсами PS 287 / СА 1567 - 25/26.05.19 (Київ - Пекін - Веньчжоу) та HU 7252 / PS 288 - 01/02.06.19 (Веньчжоу - Пекін - Київ). Отже вибір конкретних рейсів/авіакомпаній, що їх мали виконувати, здійснювався позивачами, а оформлення зазначеного вибору забезпечено Агенцією. Оформлення квитка на бланку авіакомпанії МАУ (під індексом 566) стало можливим через існування між вищепереліченими авіакомпаніями договорів про взаємодію (Інтерлайн та Кодшер), що є наслідком роботи цих авіакомпаній у одній і тій самій міжнародній онлайн-системі бронювання/продажу перевезень «Amadeus», яка дозволяє в реальному часі здійснити бронювання/придбання місць на необхідних рейсах. Під час оформлення квитка агент здійснює попереднє бронювання місць на рейсах, після чого до сервера відповідної авіакомпанії направляється запит на підтвердження доступності заброньованих місць. Після надходження відповіді про доступність місць - здійснюється остаточне оформлення/придбання квитків. Тобто факт оформлення відповідних квитків підтверджує, що всі питання, необхідні для належного перевезення пасажирів були вирішені позитивно: місця підтверджено, договори авіаційного перевезення укладено. Встановлено, що рейси, які безпосередньо виконувались МАУ мають літерне позначення «PS» в поєднанні з тризначним кодом «287» та «288» у той час, як рейси, що виконувались іншими авіакомпаніями відповідно позначені як СА (авіакомпанія Air China) HU (авіакомпанія Hainan Airlines) та мають чотиризначний код. Тобто оформлені квитки містять інформацію про 3 окремі авіакомпанії, які мали виконувати кожна свої рейси під своїми кодами (літерними і цифровими). Рейс PS 287 - 25.05.19 (Київ - Пекін) був виконаний МАУ у відповідності до розкладу. Як повідомляють позивачі, вони не змогли зареєструватись на їх послідуючий рейс СА 1567 - 26.05.19 (Пекін - Веньчжоу) у зв`язку із тим, що «вони не знаходились в базі даних авіакомпанії Air China»/«відсутності реєстрації на рейс, яку мав забезпечити відповідач»/«невиконання обов`язків відповідача щодо реєстрації позивачів на рейс». Суд зазначає, що розділом XXI Правил ДАСУ «Послідовні авіаперевізники» визначено загальні передумови відповідальності авіакомпаній, що задіяні у послідовному перевезенні пасажирів: 1. Повітряне перевезення, яке здійснюють декілька послідовних авіаперевізників, вважається єдиним перевезенням, якщо з початку перевезення авіаперевізники розглядали таку операцію як єдине перевезення і таке перевезення було оформлено складеним квитком. 2. У разі здійснення єдиного повітряного перевезення кожний авіаперевізник, який приймає пасажирів і багаж (вантаж) до такого перевезення та надає свої послуги, підпадає під дію цих Авіаційних правил у частині перевезення, які він здійснює. 3. Авіаперевізник. який оформив квиток, або перший авіаперевізник, зазначений у квитку чи в складеному квитку, не відповідає за перевезення на ділянці (ділянках) повітряного перевезення іншого (інших) авіаперевізника (авіаперевізників). у тому числі за затримку в перевезенні пасажира чи багажу на таких ділянках. 4. У разі знищення, втрати, пошкодження, затримки в перевезенні багажу пасажир має право направити претензію або подати позов до першого чи останнього авіаперевізника. а також до авіаперевізника, який виконував перевезення, під час якого сталося знищення, втрата, пошкодження, затримка в перевезенні багажу. 5. Якщо не можна визначити авіаперевізника, з вини якого сталося знищення, втрата, пошкодження, затримка в перевезенні багажу, авіаперевізники несуть солідарну відповідальність перед пасажиром. В позові здійснено посилання на п. 2 Розділу XXІ Правил ДАСУ, який розмежовує відповідальність перевізників лише щодо частини перевезення, яке виконується конкретною авіакомпанією. Також здійснено посилання на ст. 45 Монреальської конвенції - 1999, відповідно до якої будь-який позов про відповідальність, що стосується перевезення, яке здійснюється фактичним перевізником, може за вибором позивача бути поданий проти цього перевізника або проти перевізника за договором, або проти обох, разом чи окремо. Якщо позов порушений лише проти одного із цих перевізників, він має право залучити й іншого перевізника до справи в суді, до якого подано позов, при цьому процедура такого залучення та його наслідки визначаються законом, який застосовує суд. Отже вищезазначена норма міжнародного авіаційного права передбачає можливість залучення МАУ у якості відповідача, однак ніяким чином не визначає обов`язок МАУ відповідати за дії/бездіяльність інших юридичних осіб. Суд звертає увагу, що саме доведеність вини МАУ в ситуації, у якій опинилися позивачі, може стати підставою для виплати компенсації. З наданих відповідачем документів вбачається, що за результатами розгляду скарг пасажирів МАУ відповіла про можливість отримати вартість невикористаного сегменту (необхідно звернутися із заявою за місцем придбання квитка) або ж можливим є розгляд питання щодо компенсації різниці між вартістю невикористаного сегменту перевезення і новопридбаними квитками. Після надання пасажирами запитуваної інформації, документи для відшкодування різниці між вартістю первісних і новопридбаних квитків були оформлені і передані в бухгалтерію МАУ. Фактичне перерахування коштів, а саме по 2 268,00 грн. кожному пасажиру відбулося 10 листопада 2021 року. Згідно з п. 1 ч. 1 Розділу XVIII Правил ДАСУ повернення коштів за невикористаний квиток (його частину) авіаперевізник здійснює за місцем придбання квитка або в головному офісі авіаперевізника (офісі з продажу перевезень авіаперевізника) і в тій валюті, у якій квиток було оплачено. Система бронювання містить інформацію про повернення 23 жовтня 2019 року Агенцією вартості невикористаного сегменту перевезення рейсом СА 1567 - 26.05.19 (Пекін - Веньчжоу) по квитку № [NUMBER] (STETS/ANDRIY) у розмірі 70,60 євро. Буква «R» означає «refund» і перекладається як «повернення коштів». Також заслуговує на увагу те, що договір код-шерингу (codeshare agreement) передбачає спільне використання літака однієї авіакомпанії декількома перевізниками. Дві або декілька авіакомпаній можуть продавати квитки на один і той самий рейс, використовуючи власну тарифну політику, свій код і номер, але фактично політ виконує один з партнерів договору. Отже, договір код-шерингу передбачає можливість відображення у квитку цифрового та літерного кодів рейсу маркетингового (договірного) перевізника під кодом оперуючого (фактичного) перевізника. Може мати і протилежна ситуація - відображається рейс під кодом і номером договірного перевізника, хоча рейс виконує інша авіакомпанія. Тобто можуть мати місце ситуації, коли пасажир може вважати, що він буде перевезеним однією авіакомпанією, однак під час посадки виявляється, що рейс виконує інша авіакомпанія. МАУ має код «PS», Air China має код «СА». Рейси кожної авіакомпанії відображені в квитках позивачів під своїми оригінальними кодами. Інтерлайн-угода (interline) - угода про взаємне визнання перевізної документації та проведення відповідних взаєморозрахунків. Зазначений тип угод передбачає, що квиток, оформлений під цифровим кодом МАУ «566» має прийматися до перевезення іншою авіакомпанією (Air China). Сам факт існування в системі бронювання « [INFO] » можливості оформлення / відображення рейсу Air China у квитку МАУ під кодом «566» підтверджує, що на момент оформлення такого квитка авіакомпанія Air China не вжила жодних заходів, пов`язаних із забезпеченням наслідків такого «розторгнення»: не повідомила МАУ та не забезпечила неможливість оформлення квитків на підставі Інтерлайн-угоди. Відповідно до ч. 9 ст. 100 Повітряного кодексу України, авіаперевізник, який розміщує дані в автоматизованій системі бронювання, повинен гарантувати, що розміщена ним чи подана для розміщення в інших автоматизованих системах бронювання інформація є точною, достовірною та вичерпною. В наведеній нормі йде мова про обов`язок авіакомпанії [PERSON] забезпечити достовірність інформації про перевезення, розміщеної нею в системі бронювання. Тобто послідовність дій системи бронювання «Amadeus», описана відповідачем у Відзиві, у поєднанні з положенням ч. 9 ст. 100 ПК підтверджує, що авіакомпанія Air China допустила наявність недостовірної інформації в системі бронювання. Обставина з визначення у квитку МАУ як перевізника за договором, тобто коли квиток починається з індексу «566», ніякими чином не змінює прав і обов`язків МАУ по відношенню до рейсів інших авіакомпаній, зазначених у квитку, оскільки доступні рейси обиралися самими пасажирами та їх агенцією, а оформлення квитків агенцією в системі бронювання «Amadeus» під індексом «566» є лише наслідком обрання зазначеними особами двох рейсів МАУ, у той час як [PERSON] та Hainan Airlines виконували по одному рейсу. Також у відповідності до п. 5 гл. 1 розділу XV Правил ДАСУ, у разі виникнення зобов`язань перед пасажирами на рейсі, який виконується на підставі угоди про спільне використання кодів (codesharing), відповідальним за надання обслуговування та виплату компенсації є фактичний перевізник. Тобто, навіть за умови зазначення у квитку рейсу під кодом маркетингового (договірного) перевізника, відповідальним за всі негаразди з пасажиром залишається оперуючий (фактичний) перевізник. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року). Приймаючи до уваги, що матеріали справи не містять жодного належного доказу вини МАУ в тому, що позивачі не були прийняті до перевезення авіакомпанією Air China, то відсутні підстави для стягнення з МАУ шкоди на користь позивачів. За таких обставин, доводи відповідача на свій захист позивачем не спростовані, тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивачі, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову в частині компенсації шкоди слід відмовити. Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд дійшов наступних висновків. За загальним правилом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України). У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Крім цього, відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача. З огляду на вищевикладене, закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи. Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Так позивачами не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів, які свідчили б про протиправність дій відповідача по відношенню до позивачів, а також доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, на яку посилаються позивачі. Розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог на підставі наявних у справі матеріалів, в яких відсутні докази неправомірності дій відповідача та враховуючи те, що позивачами не надано доказів щодо завдання їм моральної шкоди та не обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачами судові витрати не підлягають відшкодуванню. Суд зауважує, що відповідно до ч.7 ст. 141 ЦПК України, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі ст. ст. 11, 22, 23, 908, 910, 1167 ЦК України, ПК України, з урахуванням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конвенції про уніфікацію деяких правил міжнародних повітряних перевезень від 28 травня 1999 року, Авіаційних правил України «Правила повітряних перевезень та обслуговування пасажирів в багажу», які затверджені наказом Державної авіаційної служби України від 26 листопада 2018 року № 1239, постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»,

Outcome: dismissed