Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. В обґрунтування заявленого позову позивачка зазначає, що після розірвання шлюбу з відповідачем їх син [PERSON] , [INFO] , залишився проживати з нею. Аліментні зобов`язання відповідачу не визначені. Відповідач, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкуються з дитиною, участі у житті сина не приймає. Позивач має намір забезпечити повноцінний відпочином та навчання сину в країні Канада , для підвищення рівня світогляду дитину, покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. На неодноразові дзвінки з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон відповідач не реагує, а з лютого 2022 року взагалі покинув територію України, що унеможливлює отримання такого дозволу. У судове засідання позивачка не з`явилась, разом з тим, її представник адвокат Мухомедянов В.А. подав заяву про розгляд справи без їх участі. Позовні вимоги підтримують, просять суд їх задоволити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву та заяву про розгляд справи за його відсутності не подав. Третя особа подала клопотання про розгляд справи без їх участі у зв`язку з воєнним станом та залученням працівників служби до вирішення невідкладних завдань по захисту прав дітей. При прийнятті рішення просить врахувати інтереси малолітнього [PERSON] . За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце такого засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.04.2017 року. Відповідно до свідоцтва про народження неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , серія [NUMBER] батьком значиться відповідач у справі [PERSON] , а матір`ю - позивачка у справі - [PERSON] . Згідно ст. 141 CK України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутністю згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Порядок оформлення документів для виїзду дитини за кордон, перетинання дитиною державного кордону України врегульований Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою КМ України від 27.01.1995 № 57 (Правила), Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого Постановою КМ України від 07.05.2014 № 152 (Порядок). Ці нормативні акти в сукупності та з урахуванням запровадження з 01.01.2015 видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон також особам, які не досягли 16-річного віку (п. 3 Постанови КМ України від 07.05.2014 № 152, п.п. 1 3 Порядку), передбачають, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред`явлення рішення суду чи його нотаріально засвідченої копії про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4 пп. 1, пп. 2 абз. 9 Правил). Ці норми законодавства узгоджуються з положеннями ст. 16 ч. 1, ст. 22 ч.ч. 1 3, 11 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», а також з урахуванням правил, встановлених ст. 8 ч. 1 ЦК України, узгоджуються у відповідній частині з положеннями ст. 4 ч.ч. 1, 2 Закону № 3857-XII. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3, пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У Постанові від 04 липня 2018 у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18) Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі N 235/139/16-ц (N 6-15цс17), згідно з якою пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У своїй Постанові від 04 липня 2018 року Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну, а також право на охорону здоров`я, гарантуються Конституцією України (ст.ст. 33, 49). Згідно зі ст. 3 п. 1 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991року, ст. 7 ч. 8 СК України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, адміністративними органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За змістом ст.ст. 154, 155 СК України батьки мають право на самозахист дитини, а здійснення ними своїх батьківських прав мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини. Як встановлено в судовому засіданні, сторони є колишнім подружжям. [PERSON] , [INFO] є їх спільним сином. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишився проживати з позивачкою, яка забезпечує йому рівень життя, необхідний для його всебічного розвитку, при цьому, позивач не перешкоджає відповідачу брати участь у вихованні сина та спілкуванню з ним, що не спростовано відповідачем. Метою виїзду за кордон малолітнього [PERSON] позивачка обґрунтовує намаганням захистити його від постійних тривог у зв`язку з військовою агресією РФ в Україні: огородити хоча б на літній період від постійних переховувань у бомбосховищах під час повітряних тривог. Також зазначає, що Урядом Канади започатковано спеціальних захід на підтримку народу України (програма CUAET). Вказана програма передбачає надання українцям і членам їх сімей продовжений статус резидента та дозволяє працювати, навчатися та перебувати в Канаді допоки вони не зможуть повернутися в Україну. Жодних доказів для відмови в наданні згоди на виїзд сина за кордон, які би суперечили його інтересам, чи порушували його права чи права відповідача як батька, відповідач суду не надав. Відмова надати добровільно згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон суттєво обмежить можливості дитини отримати якісний відпочинок, оздоровлення та освіту і вплине на її права та інтереси. Беручи до уваги відсутність згоди батька на тимчасовий виїзд дитини за кордон із обумовленою метою і пов`язане з цим фактичне обмеження прав дитини, суд вважає, що в інтересах дитини позов слід задовольнити та надати дозвіл на виїзд малолітнього [PERSON] , [INFO] , за кордон без згоди батька. У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати у сумі 992,40 гривень.

Outcome: approved