Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-11 00:00:00

У липні 2018 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що СВ Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області ведеться досудове розслідування у кримінальному провадженні ЄРДР № 12013150090001476 від 16 квітня 2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 191, ч. 2 ст. 298, ч. 1 ст. 384, ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 256 КК України, нагляд за дотриманням законності у якому здійснюють процесуальні керівники місцевої прокуратури № 2 м. Львів, прокуратури Львівської області, Офісу Генерального прокурора. [PERSON] зауважує, що в указаному об`єднаному кримінальному провадженні його визнано потерпілим та вважає, що його права порушено незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю посадових, службових осіб органу державної влади в особі органів прокуратури, зокрема: прокуратурою Львівської області не відреаговано на його скарги, не проведено слідчих дій та у розумні строки, не внесено заяв до ЄРДР, приховано та неправильно кваліфіковано злочин, не проведено службового розслідування, відмовлено у особистому прийомі; Офісом Генерального прокурора не надано відповідей на його скарги, порушено порядок їх розгляду, та відмовлено у розгляді скарг по суті. Також позивач зазначає, що направляв відповідну скаргу до Верховної Ради України, яку скеровано Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, якою всупереч законодавству не проведено перевірку та не прийнято відповідного рішення, а перенаправлено подану ним скаргу до органу на дії якого подано скаргу - прокуратурі Львівської області. Посилаючись на викладене, а також те, що не отримавши відповідного захисту від держави, він змушений був захищати свої права в суді, внаслідок чого витрачено час з вини прокуратури на оскарження протиправних дій та бездіяльності, хвилювання, переживання та вислуховування приниження з боку працівників прокуратури, в результаті чого в нього погіршився стан здоров`я від нервового стресу, переживання, порушення режиму сну, що також негативно вплинуло на звичайний ритм життя, просив стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби за рахунок Державного бюджету України на його користь 160 000,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди, визначеної за період з 16 квітня 2013 року по цей час за вчинення протиправних дій органом державної влади. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. від 13 липня 2018 року відкрито провадження в указаній цивільній справі для розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 17 вересня 2018 року до Печерського районного суду міста Києва від представника Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) надійшов відзив на вказану позовну заяву, в якому останній просить у задоволенні позову [PERSON] відмовити, посилаючись на те, що під час розгляду звернень позивача Офіс Генерального прокурора (Генеральна прокуратура України) діяв на підставі та в межах повноважень; судові рішення в яких би досліджувалися питання правомірності рішень, дій чи бездіяльності Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) відсутні; підтверджень та обставин, які б свідчили про завдання [PERSON] органами прокуратури моральної шкоди немає; Офіс Генерального прокурора (Генеральна прокуратура України) є неналежним відповідачем, жодних вимог до якого позивачем не пред`явлено. 24 вересня 2018 року до Печерського районного суду м. Києва від [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що Львівською місцевою прокуратурою № 2 не проводилося належне досудове розслідування в об`єднаному кримінальному провадженні ЄРДР № 12013150090001476, не оголошено підозри, не скеровано справи до суду; Генеральним прокурором не відреаговано на його лист-вимогу, не вчинено жодних дій з виконання судових рішень, що свідчить про бездіяльність останнього, порушення законодавства та завдання, тим самим, йому моральної шкоди. 11 червня 2019 року до Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій [PERSON] просить стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби за рахунок Державного бюджету України на його користь 800 000,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. від 08 лютого 2021 року визначено здійснювати розгляд вказаної справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2021 року заяву представника позивача про витребування доказів в указаній цивільній справі залишено без задоволення. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. від 08 червня 2021 року заявлено самовідвід від розгляду цієї цивільної справи. 02 лютого 2022 року згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, здійсненого на підставі розпорядження № 43 від 31 січня 2022 року, вказану справу передано для розгляду судді Печерського районного суду м. Києва Бусик О.Л. Ухвалою судді від 07 лютого 2022 року матеріали справи прийнято до провадження судді та постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні 4 липня 2022 року позивач заявив клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 04 липня 2022 постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 04 липня 2022 року закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У зв`язку з технічною неможливістю провести судове засідання в режимі відеоконференції, що зафіксовано в журналі судового засідання, позивач не заперечив проти розгляду справи без його участі. Позов підтримав та просив задовольнити, виходячи з мотивів, викладених у позовній заяві. Відповідач - Державна казначейська служба України повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання свого уповноваженого представника не направила, причини неявки суду не повідомила. Представник відповідача Офісу Генерального прокурора - Орленко А.О. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на мотиви, викладені у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши заперечення представника відповідача - Офісу Генерального прокурора, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що в провадженні сектору дізнання Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області перебувало кримінальне провадження № 12013150090001476 від 16 квітня 2013 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч.1,2 ст. 364, ч. ч. 1,5 ст.191, ч. ч. 1,2 ст. 194, ч. 2 ст. 298, ч. 1 ст. 255, ч. 1 ст. 384, ч. 2 ст. 256, ч. 2 ст. 366 КК України. Предметом розгляду слідчим СВ Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області в указаному кримінальному провадженні були заяви [PERSON] про вчинення службовими особами Корпорації Будівельних Підприємств «Галичартбуд, ТзОВ «Західна будівельна інвестиційна компанія», Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст.364 КК України, службовими особами Корпорації Будівельних Підприємств «Галичартбуд та ТзОВ «Західна будівельна інвестиційна компанія» кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.194 КК України, директором ДП «Укрконверс» [PERSON], директором ДП «Захід-Інтелект» [PERSON], директором ДП «Західконверс» [PERSON] та власником ТзОВ «Західна будівельна інвестиційна компанія» [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255 КК України, директором ДП «Укрконверс» [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України. Судом з`ясовано, що [PERSON] неодноразово звертався до суду зі скаргами на бездіяльність керівника та прокурорів Львівської місцевої прокуратури № 2 щодо додержання законів під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12013150090001476, в тому числі у справі № 466/10847/16-к, згідно з ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 28 лютого 2017 року керівника Львівської місцевої прокуратури № 2 Янчишина С.В. зобов`язано у 30 денний термін забезпечити виконання наступних ухвал слідчих суддів, зокрема: № 466/9277/15-к від 26 січня 2015 року, № 466/2044/16-к від 01 березня 2016 року, № 466/2045/16-к від 01 березня 2016 року, № 466/2047/16-к від 30 березня 2017 року, № 466/2043/16-к від 30 березня 2016 року, № 466/3216/16-к від 12 травня 2016 року. Також судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 27 червня 2017 року в справі № 466/2120/17 скаргу [PERSON] на постанову прокурора Львівської місцевої прокуратури № 2 Кравчика Р.Р. про відмову в задоволенні клопотання від 06 березня 2017 року задоволено частково, постанову прокурора Львівської місцевої прокуратури № 2 Кравчика Р.Р. про відмову в задоволенні клопотання від 09 березня 2017 року скасовано та зобов`язано керівника Львівської місцевої прокуратури № 2 Янчишина С.В. виконати ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 28 лютого 2017 року № 466/10847/16-к. Крім того, з`ясовано, що в межах справи № 466/3625/17 слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Львова скаргу [PERSON] на постанову слідчого Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області Кучерепи В.Є. від 25 липня 2017 року та постанову прокурора Львівської місцевої прокуратури № 2 Пацюркевича О.В. від 18 липня 2017 року задоволено. Визнано протиправною бездіяльність слідчого Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області Кучерепи В.Є. та прокурора Львівської місцевої прокуратури № 2 Пацюркевича О.В.; постанову прокурора Львівської місцевої прокуратури № 2 Пацюркевича О.В. від 18 липня 2017 року в частині відмови в задоволенні клопотання [PERSON] від 22 травня 2017 року скасовано; постанову слідчого Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області Кучерепи В.Є. про відмову у задоволенні клопотання від 25 липня 2017 року скасовано та зобов`язано слідчого Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області Кучерепу В.Є. провести слідчі дії, які вказані у клопотаннях [PERSON] від 22 травня 2017 року та від 24 липня 2017 року. При цьому, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 02 лютого 2018 року в справі № 466/651/18 скаргу [PERSON] задоволено частково та скасовано постанову слідчого СВ Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області Писько М.П. від 22 грудня 2017 року про відмову у задоволенні клопотання [PERSON] у кримінальному провадженні внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013150090001476 від 16 квітня 2013 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбаченого ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 191, ч. 2 ст. 298, ч. 1 ст. 384, ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 256 КК України. Крім того, ухвалами слідчих суддів Шевченківського районного суду м. Львова 19 квітня 2018 року (справи № № 466/2696/18, 466/2697/18, 466/2698/18, 466/2700/18), від 23 квітня 2018 року (справи № № 466/2766/18, 466/2767/18) скарги [PERSON] на постанови слідчого СВ Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області Писко М.М. у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013150090001476 про відмову в задоволенні клопотань задоволені та відповідні постанови скасовані. Також встановлено, що позивач неодноразово звертався із заявами та скаргами до правоохоронних органів, зокрема Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України), безпосередньо до Генерального прокурора України, прокуратури Львівської області, а також до Верховної Ради України щодо проведення процесуальних дій у кримінальному провадженні № 12013150090001476 від 16 квітня 2013 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 1,2 ст. 364, ч. ч. 1,5 ст. 191, ч. ч. 1,2 ст. 194, ч. 2 ст. 298, ч. 1 ст. 255, ч. 1 ст. 384, ч. 2 ст. 256, ч. 2 ст. 366 КК України, на які отримав від перелічених органів відповіді від 28 березня, 10 та 20 квітня 2018 року. Як на підставу позовних вимог [PERSON] посилався на те, що він неодноразово звертався із заявами та скаргами до правоохоронних органів на бездіяльність слідчого, прокурора, на непроведення слідчих дій, невиконання судових рішень, однак відповідні процесуальні рішення за ними не приймались. Вважає, що внаслідок неправомірних дій та бездіяльності Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) він зазнав моральних страждань, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду за відшкодуванням моральної шкоди у зв`язку із спричиненням йому душевних та фізичних страждань, які просить стягнути з Державного бюджету України. Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст. ст. 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому, з урахуванням положень п. 10 ч. 2 ст. 16, ст. ст. 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Однак, позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України), що в силу вимог ст. 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком останнього. Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване ст. 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення. За правилом ч. 2 ст. 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. П ри цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність хоча б однієї із складових цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. Таким чином, оскарження [PERSON] бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження є механізмом реалізації права на судовий контроль за додержанням прав особи в кримінальному провадженні та визнання незаконною бездіяльність органів досудового слідства в судовому порядку, та не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 27 березня 2019 року у справі № 243/9826/16-ц, від 11 лютого 2019 року у справі № 233/4186/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 646/5224/17, від 26 вересня 2018 року у справі № 638/12068/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 614/2328/17. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При цьому, вимог до ГУНП у Львівській області позивач не ставить і обставин бездіяльності слідчих СВ Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області у кримінальному провадженні ЄРДР № 12013150090001476 від 16 квітня 2013 року чи прокурорів Львівської місцевої прокуратури № 2 (Галицької окружної прокуратури міста Львова), яка є окремою та самостійною установою і юридичною особою не наводить, а також не надає жодного судового рішення, в тому числі й слідчих суддів, прийнятих на користь позивача за наслідками розгляду в кримінальному чи іншому провадженнях та визнання незаконною саме бездіяльності Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) чи безпосередньо Генерального прокурора в судовому порядку. Суд зазначає, що позивачем також не надано належних і допустимих доказів спричинення йому моральної шкоди внаслідок бездіяльності Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) та розміру такої шкоди (800 000,00 грн) матеріали справи не містять. За викладених обставин, суд дійшов висновку про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) і шкодою, завданою невиконанням судових рішень, про які заявляє позивач. При цьому, сам факт надання Офісом Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) відповідей на звернення позивача не заперечується й самим [PERSON] . Також суд зазначає про те, що в матеріалах справи відсутні будь-які інші докази незаконної діяльності саме Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України), факти порушення встановленого законодавством порядку розгляду скарг посадовими особами, уповноваженими особами Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України), притягнення їх до дисциплінарної чи іншої відповідальності. Таким чином, посилання позивача на те, що бездіяльністю Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) йому завдано моральної шкоди ґрунтується лише на самих твердженнях останнього, однак за змістом ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, при цьому докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях і суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Отже, суд зазначає про недоведеність позивачем протиправної поведінки Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України), та відповідно, про відсутність складу цивільного правопорушення та правових підстав для задоволення позову. Крім того, згідно з відомостями, отриманими з Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 12 травня 2022 року в справі № 466/2598/22 (провадження № 1-кп/466/506/22) клопотання прокурора Галицької окружної прокуратури м. Львова Романишина В.В. про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013150090001476 від 16 квітня 2013 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 364, ч. ч. 1, 5 ст. 191, ч. ч. 1, 2 ст. 194, ч. 2 ст. 298, ч. 1 ст. 255, ч. 1 ст. 384, ч. 2 ст. 256, ч. 2 ст. 366 КК України задоволено. Кримінальне провадження № 12013150090001476 від 16 квітня 2013 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 364, ч. ч.1, 5 ст. 191, ч. ч. 1, 2 ст. 194, ч. 2 ст. 298, ч. 1 ст. 255, ч. 1 ст. 384, ч. 2 ст. 256, ч. 2 ст. 366 КК України закрито у зв`язку із невстановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Підтверджень оскарження чи скасування вказаного судового рішення позивачем не надано та на момент ухвалення вказаного рішення судом не здобуто. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що підстави для відшкодування моральної шкоди позивачу відсутні. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed