Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Еліт Фінанс»), в якому просить визнати виконавчий напис вчинений 09 вересня 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т. В. за реєстровим № 3503 про стянененя з неї на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» заборгованості за кредитним договором в розмірі 855 411,77 грн таким, що не підлягає виконанню. Свої вимоги мотивує тим, що 09 вересня 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т. В. вчинено вищевказаний виконавчий напис про стягнення з неї заборгованості в розмірі 855 411,77 грн за кредитним договором № 202/ПВ-7 від 19 березня 2007 року, укладеним між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк». Вважає, що вказаний виконавчий напис вчинено з порушенням вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, оскільки відповідачем не направлялась і не вручалась їй вимога про усунення порушень, відповідачем не надано всі необхідні документи, що підтверджують правомірність стягнення з неї боргу, зокрема оригіналу нотаріально посвідченого кредитного договору. Крім того, позивач зазначає, що виконавчий напис було вчинено поза межами позовної давності, що свідчить про незаконність, протиправність таких дій та спірність заборгованості на момент вчинення виконавчого напису. У зв`язку з вищевикладеним, позивач звернулась до суду за захистом своїх порушених прав та просить позов задовольнити в повному обсязі. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 жовтня 2021 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін за вищевказаним позовом. 08 грудня 2021 року ухвалою суду задоволено клопотання позивача про залучення до участі в справі приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюка Н. В. в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Оскільки розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, сторони в судове засідання не викликались. Згідно з даними зворотніх повідомлень про вручення поштових відправлень, учасники справи отримали копії ухвал про відкриття та позовних заяв з додатками. 14 лютого 2022 року до суду надійшов відзив відповідача, в якому останній просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що він реалізував право на стягнення заборгованості з відповідача, оскільки до нього, як нового кредитора, перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах , що існували на момент переходу цих прав, у тому числі право на захист порушених цивільних прав шляхом звернення до приватного нотаріуса за вчиненням виконавчого напису. При цьому, у своєму відзиві відповідач зазначає, що 04 лютого 2022 року позивачу було надіслано заяву-повідомлення про зарахування зустрічних однорідних вимог, посилаючись на те, що відповідач визнає позовні вимоги в частині стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 13 000 грн, у зв`язку з чим було прийнято рішення про зарахування зустрічної вимоги в рахунок погашення боргу, а тому в частині стягнення витрат на правничу допомогу необхідно відмовити. Треті особи пояснення до суду не надали. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно зі статтею 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріусами виконавчих написів визначений у Главі 14 Закону України «Про нотаріат» та Главі 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). Суд установив, що 19 березня 2007 року між Товариством з обмежною відповідальністю «Український промисловий банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 202/ПВ-07, згідно з яким остання отримала кредит у розмірі 21 752 дол. США. Пунктами 1.2., 1.3. договору визначено, що строк кредитування становить 72 місяці, дата повернення кредиту - 18 березня 2013 року. З матеріалів справи вбачається, що 09 вересня 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т. В. вчинено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за № 3503 про стягнення з боржника [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» заборгованості в розмірі 855 411,77 грн з урахуванням плати за вчинення виконавчого напису. З виконавчого напису вбачається, що ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» відповідно до договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами № 2273/К від 02 липня 2020 року ПАТ «Дельта Банк», яке є правонаступником ТОВ «Український промисловий банк» відступлено право вимоги за кредитним договором № 202/ПВ-07 від 19 березня 2007 року, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та [PERSON] . Крім того, період за який проводиться стягнення на підставі виконавчого напису становить з 02 липня 2020 року по 01 вересня 2020 року. Сума заборгованості за виконавчим написом складає 855 411, 77 грн, з яких: 385 763,20 грн - заборгованість за тілом кредиту; 421 465,01 грн - заборгованість за відсотками; 47 883,56 грн - заборгованість за комісіями; 300 грн - плата за вчинення виконавчого напису. 25 січня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Павлюком Н. В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 64274492 на підставі виконавчого напису № 3503, виданого 09 вересня 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т. В. про стягнення з боржника [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» заборгованості в розмірі 855 411,77 грн. Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно зі статтею 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі- Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акту має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти до наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Таким чином, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання стягувачем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на викладене, та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто, боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17 та узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19). Позивач, звертаючись до суду з указаним позовом, посилалася на те, що виконавчий напис вчинено з порушенням Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій, посилаючись на те, що заборгованість не є безспірною, а з дня виникнення права вимоги минуло більше трьох років. Як вбачається з матеріалів справи на підставі виконавчого напису від 09 вересня 2020 року № 3503 з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 19 березня 2007 року № 202/ПВ-07 у розмірі 855 411,77 грн, яка утворилася за період з 02 липня 2020 року по 01 вересня 2020 року та складається з заборгованості за тілом кредиту та заборгованості за штрафними санкціями. Натомість із копії кредитного договору від 19 березня 2007 року № 202/ПВ-07 вбачається, що [PERSON] було надано кредит в розмірі 21 752 дол. США строком на 72 місяці, тобто до 18 березня 2013 року. Інших доказів, які б підтверджували розмір заборгованості матеріали справи не містять, а тому неможливо визначити, що заборгованість у розмірі 855 411,77 грн складається саме із суми не виплаченого [PERSON] тіла кредиту, відсотків і комісії, та її можна вважати безспірною. Крім того, відповідно до пункту 1 Переліку документів, для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Так, у матеріалах справи, що розглядається відсутні докази того, що укладений між банком та позивачем кредитний договір, який наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, був посвідчений нотаріально. Таким чином, серед документів наданих нотаріусу для вчинення виконавчого напису оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, відсутній, а отже не може бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц). Також, у матеріалах справи, що розглядається відсутні докази надсилання вимоги від стягувача про усунення порушень та виконання умов кредитного договору № 202/ПВ-7 від 19 березня 2007 року позивачу, що є порушенням підпункту 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Таким чином позивач, не будучи повідомлена про намір вчинення виконавчого напису, була позбавлена можливості заперечувати проти вимоги відповідача та надати докази неправомірності та безпідставності такої вимоги про стягнення коштів. Щодо посилання позивача на те, що оскаржуваний виконавчий напис вчинено з порушенням позовної давності, суд зазначає наступне. Так, статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (частина перша, п`ята статті 261 ЦК України). Відповідно до пункту 3.4. Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. Відповідно до пунктів 1.2., 1.3 вказаного договору від 19 березня 2007 року строк кредитування становить 72 місяці, дата повернення кредиту - 18 березня 2013 року. При цьому, для вчинення виконавчого напису ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» звернулося до приватного нотаріуса лише 09 вересня 2020 року, тобто через сім років після виникнення права вимоги, що перевищує загальну позовну давність тривалістю у три роки, встановлену нормами чинного законодавства. Отже, нотаріус не перевірив додержання строків на звернення стягувача з заявою про вчинення виконавчого напису, не з`ясував, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу, не надав цим обставинам відповідної оцінки, не дотримався строків, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, та не встановив, чи підтверджують надані банком документи безспірність боргу. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач наведені позивачем обставини не спростував, доказів наявності законних підстав, передбачених для видачі виконавчого напису не надав. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та їх задоволення. Згідно з частиною першою статті 133 та частиною першою статті 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем, що включають судовий збір у розмірі 908 грн, підлягають стягненню на його користь з відповідача. Що стосується стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що відповідачем зроблено не було. У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Як вбачається з матеріалів справи 07 жовтня 2021 року між адвокатом Нечаєм Р. В. та [PERSON]. був укладений договір про надання правової допомоги № 135/21. Відповідно до пункту 1.1. якого за умови попередньої оплати та за умови оплати судового збору і надання клієнтом всіх необхідних документів (копія виконавчого напису) адвокат бере на себе зобов`язання надавати необхідну правову допомогу щодо написання та подачі до суду позовної заяви про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису № 3503 від 09 вересня 2020 року про стягнення з клієнта на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» заборгованості за кредитним договором, використовувати передбачені ЦПК України та інших законодавчих актах засоби, способи та методи захисту прав та інтересів Клієнта. Згідно з пунктом 5.1. за надання правової допомоги клієнт зобов`язується виплатити адвокату грошову винагороду згідно з Додатком № 1 до цього договору. Відповідно до додатку № 1 до договору про надання правової допомоги від 07 жовтня 2021 року № 135/21 вартість послуг адвоката становить 13 000 грн, яку сплачено адвокату, про що свідчить відмітка про оплату. Відповідач ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» просив відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу, посилаючись на те, що ним виконано зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме, витрати на правничу допомогу в розмірі 13 000 грн, які позивач просить стягнути з відповідача, зараховано в суму погашення частини заборгованості [PERSON] . Статтею 601 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Проте, застосування цієї норми не є можливим до даних правовідносин, оскільки судові витрати, що не є зобов`язанням в розумінні цивільного законодавства, та сума заборгованості за кредитним договором, - не відповідають вимогам однорідності, відповідно, не можуть бути зустрічними за своєю правовою природою. В той же час відповідно до пунктів 2 ,4 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує ,зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес ,а також дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. На необхідність врахування розумності розміру відшкодування судових витрат вказано у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії", у якому зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При визначенні суми відшкодування правничої допомоги суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод . Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). Про пропорційність і співмірність витрат йдеться і у Постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, відповідно до висновку якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved