Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-13 00:00:00

У грудні 2021 року до суду звернулася [PERSON] з вказаним позовом до про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, в якому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що [INFO] помер [PERSON] , котрий за життя у листопаді 2020 року заповів на її ім`я все належне йому майно. Після смерті [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Бугайової Л.М. щодо оформлення спадщини, однак приватний нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом з посиланням на факт відсутності правовстановлюючого документу на квартиру та державної реєстрації права власності на квартиру. Вказувала, що [PERSON] сплатив пайовий внесок за квартиру у повному обсязі, а звідси набув право власності на квартиру. У лютому\~2022\~року до\~суду надійшли\~електронною поштою\~письмові пояснення\~представника відповідача\~Кременчуцької міської\~ради Кременчуцького\~району Полтавської\~області Костик\~А.О.,\~в яких\~зазначалося про\~незгоду з\~позовом внаслідок\~відсутностіправовстановлюючого документу на квартиру та державної реєстрації права власності на квартиру. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] , представники відповідачів Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області та ОСББ № 57, і третя особа приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Бугайова Л.М. повторно не прибули, були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Представник позивача позов підтримав, просив справу розглянути за відсутності позивача та представника позивача,, про що надав письмову заяву. Інші учасники справи не подали відзив на позов та не повідомляли про причини неявки. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. У жовтні\~1981\~року [PERSON] \~як члену\~ЖБК 57/144\~було наданоквартиру [ADDRESS] . [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого 23 березня 2021 року Кременчуцьким МВ ДРАЦС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Суми), актовий запис за № 829 (а.с. 7). За життя [PERSON] 24 листопада 2020 року вчинив заповіт, який було посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Бугайовою Л.М., зареєстровано в реєстрі за № 1872, за яким заповів все належне йому на праві власності майно позивачеві [PERSON] (а.с. 13 14). Даний заповіт заповідачем не скасовувався та не змінювався, а також не визнавався у судовому порядку недійсним. Спадкоємців [PERSON] за законом у порядку черговості визначених у Главі 86 ЦК України судом не було встановлено. Постановоюприватного нотаріуса\~Кременчуцького районного\~нотаріального округу\~Бугайової Л.М.\~від 02\~листопада 2021\~року позивачеві\~було відмовлено\~у видачі\~свідоцтва про\~право на\~спадщину за\~заповітомз посиланням на факт відсутності правовстановлюючого документу на квартиру та державної реєстрації права власності на квартиру. Як постає з довідок ЖБК 57/144 та його правонаступника ОСББ № 57 (а.с. 11, 12) станом на 01 жовтня 1991 року [PERSON] як член кооперативу сплатив пайовий внесок у погашення вартості квартири у розмірі 3802 крб. у повному обсязі. Будь-який правовстановлюючий документ, зокрема свідоцтво про право власності, [PERSON] на вказану квартиру не видавався. Державна реєстрація права власності на спірну квартиру не вчинялася. Відповідно до\~ст.\~ст.\~15\~та 16\~ЦК України\~кожна особа\~має право\~на захист\~свого цивільного\~права у\~разі його\~порушення,\~невизнання або\~оспорювання та має право звернутись до суду за його захистом. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частин першої, третьої статті 15 Закону України «Про власність», який регулював спірні правовідносини щодо права власності на житло у житлово-будівельному кооперативі станом на 01 січня 2004 року, коли набрав чинності ЦК України, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю сплатив свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Такі ж положення закріплені і у частині третій статті 384 ЦК України. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що у разі смерті члена житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного кооперативу, члена садівницького товариства, яким до дня смерті не були внесені повністю пайові внески, до складу спадщини входять частина внесеного паю та інші суми, які підлягають поверненню, а не квартира, дача, гараж, садовий будинок. Частка пайового внеску, що належала померлому, входить до складу спадщини на загальних підставах. Якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. У відповідності до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини про міжнародно-правові механізми захисту права власності, до основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини 1948 р. та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод 1950р. (основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу), учасниками яких є, зокрема й Україна. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст. 3, 4 ЦПК України). Розглядаючи питання щодо застосування до спірних правовідносин статті 1 Протоколу ( колишнього Першого ) до Конвенції та практики ЄСПЛ, що є джерелом права в Україні, суд виходить з наступного. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Протоколу до Конвенції є втручання держави \~в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. У практиці ЄСПЛ,\~в тому числі у справах: «Стретч проти Сполученого Королівства»\~, «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Ґаші проти Хорватії» від 13 грудня 2007 року,\~визначені критерії, які слід оцінювати\~про\~сумісність\~заходів\~втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого Протоколу, а саме: чи вважається втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи вважається такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним до визначених цілей. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності розглядається як порушення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Поняття справедливої рівноваги передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між поставленою метою та засобами, які при цьому використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому в питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу,\~ЄСПЛ визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.\~ Оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Протоколу до Конвенції,\~ЄСПЛ\~загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи \~не оспорюється, і справами, в яких особи позбавлені права власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або щодо якого припускається, що воно було придбане незаконно (рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року). Отже, стаття 1 Протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність. В оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Суд також враховує, що відповідачі та третя особа не надали суду жодних належних і допустимих доказів на спростування позову та на підтвердження факту належності спірної квартири іншим особам, у тому числі відповідачам, і зокрема територіальній громаді. Натомість суд вважає, що позивач є добросовісним та законним спадкоємцем померлого [PERSON] . До того ж, суд визначає, що у позивача у розумінні ст. 1 Протоколу, як у спадкоємця за заповітом, виникли реальні очікування і сподівання щодо належності спірної квартири. Отже, з огляду наведеного суд застосовує у даному спорі ст. 1 Протоколу до Конвенції з метою дотримання законних прав та інтересів позивача, які полягають у праві на мирне володіння спірним майном, наявності реального очікування та сподівання на законне володіння цим майном і його належності. Крім того, суд враховує, що у ході розгляду справи не були надані будь-які належні і допустимі докази на підтвердження наявності підстав для відмови у задоволенні позову, а тому у супротивному випадку, тобто у разі відмови у задоволенні позову за наведених обставин і реальної відсутності підстав для такого, суд допустить порушення справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства) та позивачем, пов`язаного з втручанням в законні права та інтереси позивача, яка так чи інакше страждає від втручання, що полягає у відсутності чіткого визначеного механізму ( способу та порядку вирішення ) вирішення спірного питання. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Звідси, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про судові витрати, суд приймає до уваги, що позивач не ставила вимогу про стягнення із відповідачів коштів у повернення сплаченого судового збору.

Outcome: approved