Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-11 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом та просила суд ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй майном, а саме: садовим будинком з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та складається в цілому з однієї кам`яної будівлі, загальною площею 53,18 кв.м. та надвірних споруд, а також земельною ділянкою загальною площею 0,060 га за цією адресою шляхом виселення та висилити з будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] відповідача [PERSON] з усіма особами, що мешкають в цієї будівлі. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що позивачу на праві приватної власності належить садовий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та складається в цілому з однієї кам`яної будівлі, загальною площею 53,18 кв.м., та надвірних споруд: Б- літня кухня, В- вбиральня, І - цистерна, №1 - огорожа, розташованих на земельній ділянці, загальною площею 0.060 га. Будинок належить позивачу на підставі договору дарування від 24 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Шустовою Н.С. На теперішній час в будинку, проживає громадянин [PERSON] , який незаконно вселився до цього садового будинку. У зв`язку з тим, що позивач є власником вищевказаного будинку та земельної ділянки, вважає необхідним усунути усі перешкоди в здійсненні нею свого права власності шляхом виселення з будинку відповідача зі всіма особами, які мешкають з ним.У зв`язку з вище викладеним позивач звернулася до суду з вказаним позовом. 12.02.2021 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов зустрічний позов про визнання недійсними правочинів та визнання права власності в порядку спадкування та просив ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування від 24 грудня 2003 року земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 696 між [PERSON] та [PERSON] посвідчені приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Шустовою Н.С.; визнати недійсним договір дарування від 24 грудня 2003 року садового будинку з надвірними спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . 696 (чотири крапка шістсот дев`яносто шість) та визнати за [PERSON] право власності на все вищезазначене спірне спадкове майно, що залишилось після смерті дружини [PERSON] , так як інших спадкоємців немає, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правничу допомогу (том 1, а.с. 60-61) . Свої вимоги мотивував тим, що судом розглядається справа №496/4511/20 за позовом [PERSON] , щодо усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення [PERSON] із його власного будинку, що знаходиться адресою: [ADDRESS] . В 2003 році [PERSON] разом з дружиною [PERSON] , оплатно, придбано у власність земельну ділянку та садовий будинок з надвірними спорудами, що знаходяться за зазначеною адресою. Вказаний договір було укладено, як договір дарування та оформлено не між продавцем [PERSON] та покупцями [PERSON] і [PERSON] (подружжя [PERSON] на той час мали громадянство республіки Молдова), а між [PERSON] та [PERSON] , за пропозицією та порадою працівників сільської ради с. Дачне. Купуючи майно, [PERSON] та [PERSON] передали [PERSON] : 29 жовтня 2003 року завдаток у сумі 300 доларів США, а після оформлення договору дарування 24 грудня 2004 року передали ще 2300 доларів США. що підтверджується власноручними розписками [PERSON] . При отриманні задатку, 29 жовтня 2003 року [PERSON] власноручно написала розписку і 29 жовтня 2003 року розписку посвідчила заступник голови Дачнянської сільської ради Борщова Світлана Миколаївна, що підтверджується власноручним підписом [PERSON] , а підпис [PERSON] посвідчено печаткою Дачнянської сільської ради. Договори дарування земельної ділянки та садового будинку з надвірними спорудами в Біляївському ОМБІ та РОН не реєструвалися. Оригінали вищезазначених договорів дарування зберігаються у [PERSON] з 2003 року по теперішній час і реєстрація договорів повинна була відбутися, одночасно, з переоформленням права власності з [PERSON] на Тома. До жовтня 2020 року, [PERSON] обіцяла оформити право власності на вищезазначені об`єкти: земельну ділянку, садовий будинок з надвірними спорудами, у зв`язку зі смертю [PERSON] одноособово на [PERSON] , в добровільному порядку. В жовтні 2020 року [PERSON] звернувся усно, а 17.01.2021 року звернувся з письмовою заявою до [PERSON] про переоформлення права власності вищезазначених земельної ділянки та садового будинку з надвірними спорудами на [PERSON] . [PERSON] ігнорує виконання своїх зобов`язань, незважаючи, що при оформленні права власності у 2003 році на вищезазначені земельну ділянку і будинок взяла на себе зобов`язання, написавши власноручно розписку 24.12.2003 року, що за першою вимогою при отриманні [PERSON] та [PERSON] громадянства України переоформить право власності на вищезазначені земельну ділянку та садовий будинок з надвірними спорудами, на [PERSON] та [PERSON] . Відповіді від [PERSON] на письмову заяву [PERSON] від 17.01.2020 року про переоформлення права власності на вищезазначені земельну ділянку і будинок на ім`я [PERSON] не отримано. З грудня 2003 року по час смерті дружини [PERSON] та [PERSON] проживали разом у вищезазначеному садовому будинку та використовували земельну ділянку за призначенням. Крім того, у вищезазначених договорах дарування від 24 грудня 2003 року: земельної ділянки та садового будинку з надвірними спорудами, між [PERSON] та [PERSON] , посвідчених приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Шустовою Н.С., [PERSON] помилково зазначена не як обдарована особа, а як власник майна-дарувальник, що тягне за собою визнання правочинів недійсними. На час укладання вищезазначених правочинів, 24 грудня 2003 року, власником майна і продавцем була [PERSON] , а [PERSON] , [PERSON] набули права власності на зазначене майно передавши гроші [PERSON] за купівлю вищезазначених земельної ділянки і садового будинку з надвірними спорудами. [PERSON] уникає своїх обов`язків щодо переоформлення права власності на [PERSON] .У зв`язку з чим, відповідач звернувся до суду з вказаним зустрічним позовом. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 24.06.2021 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання недійсним правочинів та визнання права власності в порядку спадкування прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення. Крім того, 07.10.2021 року від представника позивача за первісним позовом на адресу суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, згідно якого просила відмовити у задоволенні зустрічного позову, обґрунтовуючи тим, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить суд визнати договори дарування садового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: [ADDRESS] (чотири крапка шістсот дев`яносто шість) недійсними, та просить визнати за ним право власності в порядку спадкування на садовий будинок та земельну ділянку за вищевизначеною адресою. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] звертає увагу суду на те, що правочин був удаваним та посилається на ст.235 ЦК України. Позивач за первісним позовом вважає, що до удаваних правочинів правові наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК можуть застосовуватися тільки тоді, коли правочин, який сторони дійсно мали на увазі, є нікчемним або суд визнає його недійсним. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Залежно від виду недійсності правочинів суди повинні встановлювати коло осіб, які мають право на їх оспорювання. Яке право на звернення до суду з позовом має [PERSON] . Позивач за зустрічним позовом просить суд визнати за ним право власності в порядку спадкування на вищевказане майно. В своєї зустрічної позовної заяві [PERSON] вказує, що він проживав однією сім`єю з [PERSON] та додає до суду копію Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 липня 2016 року про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Даним рішенням був встановлений факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] із [PERSON] з вересня 2003 року до часу смерті [PERSON] - [INFO] . Договори дарування садового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] (чотири крапка шістсот дев`яносто шість) були укладені 24 грудня 2003 року. [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюбні відносини 11.10.1983 року та в подальшому шлюб не укладали та однією сім`єю не проживали. Твердження позивача за зустрічним позовом [PERSON] про намір [PERSON] нібито оформити право власності добровільно на [PERSON] не відповідає дійсності. Ніяких обіцянок з боку [PERSON] про переоформлення садового будинку з земельною ділянкою на будь кого, не було. Це підтверджується зверненням з позовом про усунення перешкод в користуванні майном до суду. Також, позивач вказує, на той факт, що сторони договору дарування садового будинку та земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] договір не розірвали, до суду не звертались. Також до суду не зверталась, а ні [PERSON] , а ні [PERSON] при житті [PERSON] . На час звернення [PERSON] до суду у 2014 році минуло понад десяти років з дня укладання договору дарування (договори були укладені у 2003 році). Після залишення позову [PERSON] без розгляду 10.06.2015 року до теперішнього часу також минуло більш ніж 6 років. Наслідками пропущення строку позовної давності є відмова у задоволенні позову за ст.267 ЦК України. У звязку з чим, позивач просить у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] за участю третьої особи [PERSON] про визнання недійсними правочинів та визнання права власності в порядку спадкування відмовити у повному обсязі (том 2, а.с. 1-4). 02.11.2021 року від представника відповідача за первісним позовом надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої просив не приймати до уваги відзив адвоката Нестеренко Г.О. в інтересах [PERSON] , так як відзив подано без поновлення строків судом, поза межами п`ятнадцятиденного строку з дня вручення ухвали яка визначає строк для подання відзиву на зустрічну позовну заяву. Визнати недійсним договір дарування від 24 грудня 2003 року земельної ділянки та садового будинку з надвірними спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (чотири крапка шістсот дев`яносто шість) між [PERSON] та [PERSON] , посвідчені приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Шустовою Н.С., визнати за [PERSON] право власності на все вищезазначене спірне спадкове майно, так як інших спадкоємців не має, викладені обґрунтування у відповіді на відзив аналогічні вискаленим обставинам у зустрічному позові (том 2, а.с. 27-30). Ухвалою суду від 02.02.2022 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду по суті. До судового засідання сторони повторно не з`явилися, про причини не явки суд не повідомили, належним чином були повідомлені про день та час розгляду справи. З урахуванням повторних неявок сторін по справі, які перестали виходити на зв`язок, при цьому з боку суду було роз`яснення право сторін по справі, в разі неможливості прибути до суду, прийняти участь у судових засіданнях в режимі відео конференції, однак на адресу суду жодних клопотань не надходило, що свідчить про те, що як представник позивача, так і відповідач та його представник перестали цікавитись рухом даної справи. Беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правам та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З урахуванням того, що сторонами по справі були надані всі необхідні докази по справі, справу призначено до судового розгляду, тобто процесуальних дій вчиняти не потрібно, також в матеріалах справи міститься відзив позивача на зустрічну позовну заяву та відповідь на відзив від представника відповідача за первісним позовом, у зв`язку з чим, суд вважає за можливе розглянути вказану справу у відсутність сторін по справі сповіщених про розгляд справи належним чином за наявними матеріалами справи. Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до положень ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з положеннями ст.ст.12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Судом встановлено, що 24 грудня 2003 року укладено договір дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 696 (чотири крапка шістсот дев`яносто шість) між [PERSON] та [PERSON] , посвідчені приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Шустовою Н.С., зареєстровано в реєстрі за №2259 (том 1, а.с. 9). Крім того, 24 грудня 2003 року укладено договір дарування між [PERSON] та [PERSON] садового будинку з надвірними спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . 696 (чотири крапка шістсот дев`яносто шість), зареєстровано у реєстрі за №2256 (том 1, а.с. 8). Згідно довідки ОСК «Чайка» від 13.01.2021 року, зазначено, що [PERSON] є членом ОСК «Чайка» з 2003 року та постійно проживає у власному будинку та використовує за призначенням земельну ділянку площею 0,051 га та садовий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 696 (чотири крапка шістсот дев`яносто шість), заборгованості по сплаті членських та цільових внесків перед ОСК «Чайка» з 2003 року [PERSON] не має (том 1 а.с. 65). Як вбачається з акту ОСК «Чайка» від 13.01.2021 року, [PERSON] постійно проживав та проживає у власному будинку та використовує за призначенням земельну ділянку площею 0,051 га та садовий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 696 (чотири крапка шістсот дев`яносто шість) (том 1 а.с. 66). Відповідно до розписки від 29.10.2003 року, [PERSON] отримала від [PERSON] завдаток за продаж дачі у розмірі 300 доларів США (том 1 а.с. 68), та після оформлення договору дарування 24.12.2003 року передано 2300 доларів США [PERSON] , що також підтверджено розпискою від 24.12.2003 року (том 1 а.с. 69). Згідно розписки [PERSON] зазначено щодо придбання [PERSON] будинку за адресою:[ADDRESS] (чотири крапка шістсот дев`яносто шість), та оформлення вказаного будинку та земельної ділянки на [PERSON] (том 1 а.с. 72). Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 18.07.2016 року, встановлено факт спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, [PERSON] із [PERSON] , з вересня 2003 року до часу смерті [PERSON] , 15.032.014 року (том 1 а.с.74). Згідно заяви від 05.06.2014 року [PERSON] звернувся до державної нотаріальної контори щодо прийняття спадщини після дружини [PERSON] (том 1 а.с. 73). Щодо позовних вимог про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст.319 ЦК правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Згідно чч.1 та 2 ст.321 Цивільного кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою ст.1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (рішення від 24.04.2014 у справі «Budchenko v. Ukraine», п.40,). Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно з ч.3 ст.16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень чч.2-5 ст.13 ЦК України. Тлумачення ч.3 ст.16 ЦК свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання чч.2-5 ст.13 ЦК. Частиною 1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Разом з тим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку (його частини), вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Саме з цієї підстави позивач просить припинити право користування відповідача житловим приміщенням, що є власністю позивача. Між тим, чинним ЖК України передбачено забезпечення права захисту на житло громадян (ст.ст.1, 2). Частиною 4 статті 156 ЖК України визначено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє права осіб, які були членами сім`ї власника, користуватись займаним приміщенням. Згідно довідки ОСК «Чайка» від 13.01.2021 року, та акту ОСК «Чайка» від 13.01.2021 року, зазначено, що [PERSON] є членом ОСК «Чайка» з 2003 року та постійно проживає у власному будинку та використовує за призначенням земельну ділянку площею 0,051 га та садовий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 696 (чотири крапка шістсот дев`яносто шість), заборгованості по сплаті членських та цільових внесків перед ОСК «Чайка» з 2003 року [PERSON] не має (том 1 а.с. 65, 66). А відтак, суд не погоджується з доводами позивача за первісним позовом про те, що відповідач втратив право користування вищевказаним житловим приміщенням, оскільки не є членом сім`ї власника, не пов`язаний спільним побутом з позивачем, а тому на вимогу останнього може бути припинено право користування житлом, оскільки такі твердження не засновані на законі. Чинним законодавством України передбачені підстави для виселення особи із займаного нею житлового приміщення. Згідно з ч.1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. У п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.85 №2 судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. У постанові Верховного Суду від 22.01.2020 р. по справі № 679/1657/18 зроблено висновок, що систематичність порушення правил співжиття визначається виходячи з кількісного показника протягом необмеженого проміжку часу. Відповідно до ст.ст. 12 ч.3, 81 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за первісним позовом не надано суду жодного доказу на підтвердження передбачених законом підстав для виселення відповідача. Позивач та її представник не надали суду жодних належних і допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачем чиняться будь-які перешкоди в користуванні та розпорядженні майном, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . 696 (чотири крапка шістсот дев`яносто шість). Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що передбачені законом підстави для виселення відповідача відсутні. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача за первісним позовом не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними та такими, що не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Щодо позовних вимог за зустрічною позовною заявою [PERSON] про визнання недійсними правочинів та визнання права власності в порядку спадкування, суд зазначає. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За правилами ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Обґрунтовуючи позов, позивач за зустрічним позовом посилається на те, що при укладанні договору, вказаний договір було укладено, як договір дарування та оформлено не між продавцем [PERSON] та покупцями [PERSON] і [PERSON] (подружжя [PERSON] на той час мали громадянство республіки Молдова), а між [PERSON] та [PERSON] , за пропозицією та порадою працівників сільської ради с. Дачне. Згідно зі ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчиненого сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, при цьому якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Відповідно до ст. 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Як встановлено судом, спірні договори дарування не встановлюють обов`язку обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру. Відповідно до ч.1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як вбачається зі змісту п.п.5,9 спірних договорів [PERSON] та [PERSON] , однаково розуміючи значення і умови цієї угоди та її правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при її укладенні, а також те, що вона не носить характеру мнимої та удаваної і не є угодою зловмисною. Отже, сторони вказуючи цей пункт у договорі, підтверджують своє вільне волевиявлення на укладення саме договору дарування та відповідність такого волевиявлення їх внутрішній волі, усвідомлюючи, що дії сторін договору були спрямовані на реальне настання правових наслідків саме за договором дарування. У зв`язку з цим не заслуговують на увагу твердження позивача за зустрічним позовом про те, що вказані договори дарування, укладені з метою приховати дійсний правочин про купівлю-продаж, не був спрямований на реальне настання правових наслідків, оскільки позивачем не надано доказів наявності волі сторін договору, спрямованої на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином. Згідно з правовими висновками викладеними в постановах Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 761/12145/17 (провадження № 61-11495св19), від 14 серпня 2019 року у справі № 369/11750/15-ц (провадження №; 61-21383св18), позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Статтею 204 ЦК України передбачено, що Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином законодавством встановлено презумпцію правомірності правочину, тобто укладений правочин є дійсним якщо він не визнаний недійсним судом, або його недійсність не встановлена законом. Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. На підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Доводи та посилання позивача за зустрічним позовом на розписку [PERSON] не є підставою для визнання договору дарування недійсним. Інших належних та допустимих доказів до суду надано не було. Крім того, з вказаного приводу щодо дійсності складеної розписки, сторонами по справі клопотання про призначення експертизи не заявлялося. Відповідно до ст.ст.12 ч.3, 81 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Положеннями ст.ст.76-78 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Таким чином, оскільки позивач за зустрічним позовом не обґрунтував удаваності договору дарування, з метою приховання іншого правочину, не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та що воля сторін договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином, а тому суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог за зустрічним позовом та визнання оспорюваного правочину недійсним. Крім того, суд зазначає щодо вимоги позивача за зустрічним позовом про визнання за [PERSON] право власності на вищезазначене спадкове майно. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно положень ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті. Позивачем за зустрічним позовом не обґрунтовано вимогу про визнання за [PERSON] право власності на вищезазначене спадкове майно та не надано з вказаного приводу належних та підтверджуючих доказів, достатніх для розгляду вказаної вимоги. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом не підлягають задоволенню, оскільки не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed