Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який уточнив в процесі розгляду справи. В позові зазначає, що він як офіцер запасу 7 листопада 2005 року звільнений з військової служби. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 19 березня 2020 року визнано протиправними дії військової частини [NUMBER] щодо ненарахування та невиплати йому індексації грошового забезпечення за період з 21.06.2002 року по 07.11.2005 року. Зобов`язано військову частину [NUMBER] провести розрахунок та виплатити йому невиплачену індексацію грошового зобов`язання за період з 21 червня 2002 року по 07 листопада 2005 року. Означене рішення тривалий час відповідачем не виконується, тому позивач вважає, що протиправними діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, яка виразилась в душевних стражданнях через тривале очікування реалізації судового захисту, що призвело до порушення життєвих зв`язків, чисельності негативних наслідків, які призвели до погіршення здоров`я. У зв`язку з викладеним позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 5000 грн., а також витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн. Ухвалою судді від 01 березня 2022 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків. На виконання означеної ухвали, позивачем у встановлений судом строк надано уточнену позовну заяву, яка відповідає вимогам ст.ст. 175-177 ЦПК України. Ухвалою судді від 07.04.2021 року позов прийнято до розгляду і в справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом (повідомленням) сторін. Позивач до суду не з`явився, надав письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову, вирішення справи без його участі. Представник відповідача, належним чином повідомленого про дату, час та місце вирішення справи, до суду не з`явився, надавши відзив, в якому вказав, що заявлені вимоги є безпідставними, оскільки позивачем не доведено належними доказами підстав для відшкодування моральної шкоди, не підтверджено протиправність дій відповідача. У зв"язку з викладеним просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Наведені обставини в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України є підставою для проведення судового розгляду у відсутність учасників процесу. З`ясувавши обставини справи і перевіривши їх наданими сторонами доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 19 березня 2020 року визнано протиправними дії військової частини [NUMBER] щодо ненарахування та невиплати [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з 21 червня 2002 року по 7 листопада 2005 року. Військову частину [NUMBER] зобов`язано провести розрахунок та виплатити позивачеві невиплачену індексацію грошового зобов`язання за період з 21.06.2002 року по 07.11.2005 року (а. с. 14-16). Згідно із ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захистузахисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а в силу ст. 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Виходячи з наведених положень цивільного і цивільного процесуального законодавства, об`єктом судового захисту кожного учасника цивільних правовідносин, наділеного цивільною процесуальною правоздатністю, є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, які і можуть бути підставою для звернення особи за судовим захистом.Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як зазначалося, відповідач не визнав обставини спричинення моральної шкоди позивачу, а отже на позивача покладається обов`язок їх довести. Між тим, встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд не вбачає таких ознак порушення права позивача з боку відповідача, які могли б стати передумовою для застосування судового захисту в межах пред`явленого позову. Вимоги про відшкодування майнової і моральної шкоди позивач спрямовує в русло деліктних правовідносин, що регулюють відшкодування шкоди, підстави для настання відповідальності за яку встановлені статтею 1166 ЦК України і відповідно до якої шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, а особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до роз`яснень п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6, від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Зазначені положення узгоджуються з роз`ясненнями пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», в силу яких заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Виходячи з наведених положень цивільного законодавства і роз`яснень Пленуму Верховного Суду України обов`язковими умовами для настання деліктної відповідальності за загальними правилами є винність і протиправність дій особи, яка завдала шкоди, а також причинний зв`язок між її поведінкою та настанням шкоди. Моральна шкода, спричинена фізичній або юридичній особі, неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, що спричинила її, за наявності її вини (ст. 1167 ЦК України). Виключення з наведеного правила, коли моральна шкода відшкодовується незалежно від вини її заподіювача, встановлені частиною другою статті 1167 ЦК України. До таких випадків в силу ст. 1173 ЦК України відноситься і заподіяння шкоди органом державної влади, до яких належать і підпорядковані Міністерству оборони України військові підрозділи, що означає необхідність покладення на таких суб"єктів обов"язку відшкодування шкоди навіть у відсутність їхньої вини. Принцип змагальності цивільного судочинства передбачає обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтями 12, 81 ЦПК України закріплено обов`язок кожної сторони довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Як зазначено, предметом доказування в цій справі є доведення шкоди, яка настала від протиправних дій відповідача. Доказами в цивільному процесі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Отримання моральних страждань позивач пов"язує з невиконанням відповідачем рішення Запорізького окружного адміністративного суду, тобто не з діями щодо невиплати належних позивачеві складових грошового забезпечення, а саме з невиконанням рішення суду, яким відповідача зобов`язано здійснити вказані виплати. Згідно із ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Процедура виконання судових рішень та рішень інших органів внормована Законами України "Про виконавче провадження" і "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", а також «Інструкцією з організації примусового виконання рішень», затвердженою Наказом Міністерства юстиції України № 512/5, від 02.04.2012 року. Примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців, як випливає із змісту статті 1 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом, за змістом ст. 3 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". У відповідності до положень законодавства про виконавче провадження здійснення виконавчих дій розпочинається після відкриття виконавчого провадження на підставі заяви стягувача у виконавчому провадженні. Суду не надано доказів того, що рішення суду, яким захищено право позивача, набрало сили закону; що воно звернуто до виконання та у виконавчому провадженні здійснюються певні дії. Проте в усякому випадку (наявності виконавчого провадження з примусового виконання рішення або його відсутності) до правовідносин, які витікають з виконання судових рішень, неможливо застосовувати норми закону про деліктні правовідносини, а знаряддя судового захисту позивачу належить спрямовувати в русло правових норм, що регулюють саме виконання судового рішення. Необгрунтованість позову є підставою для відмови в його задоволенні. Відмова в задоволенні позову в силу ст. 141 ЦПК України не дає підстав для покладення на відповідача судових витрат, понесених позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed