Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-06 00:00:00

16.06.2020 року [PERSON] звернувся до Хорольського районного суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом. Позовні вимоги мотивував тим, що він є власником будинку за адресою: [ADDRESS] , однак, у вказаному будинку зареєстровані, крім нього, відповідачі по справі- [PERSON] - колишня дружина, [PERSON] - син, [PERSON] - син, які більше одного рокуза вказаною адресою не проживають. Позивач вказує, що реєстрація відповідачів у його будинкуобмежує його законні права. На підставі наведеного позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням вищевказаного будинку, із зняттям з реєстрації за вказаною адресою. 09.07.2020 року [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частку житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що є спільною власністю подружжя вказавши, що будинок за адресою: [ADDRESS] придбаний нею з колишнім чоловіком [PERSON] під час шлюбу. На підставі вищевказаного вона просила суд визнати за неюправо власності на Ѕ частину вищевказаного домоволодіння. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Хорольського районного суду Полтавської області від 19.06.2020 року відкрито провадження по справі. Ухвалою суду від 15.07.2020 року відкладено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 22.09.2020 року прийнято та об`єднано зустрічний позов з первісним позовом по справі та відкладено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 21.10.2020 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 11.11.2020 року відкладено основний судовий розгляд справи. Ухвалою суду від 10.02.2021 року витребувано докази. Ухвалами суду від 06.08.2021 року та 16.12.2021 року відкладено основний судовий розгляд справи. В судовому засіданні позивач, він же відповідач за зустрічним позовом, [PERSON] первісний позов підтримав повністю та просив його задоволити і відмовити в задоволенні зустрічного позову. В судовому засіданні відповідач, вона ж позивач за зустрічним позовом, [PERSON] та її представник - адвокат Винниченко Л.П. зустрічний позов підтримали повністю та просили його задоволити і відмовити в задоволенні первісного позову. В судовому засіданні відповідачі за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] поклалися на розсуд суду при вирішенні первісного позову. Суд, заслухавши позиції сторін, показання свідка, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України з`ясувавши всі обставини справи та надавши їм правову оцінку, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, прийшов до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а в зустрічний позов підлягає до повного задоволення з таких підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 28.02.2020 року по справі №548/1765/18, яке набрало законної сили 31.03.2020 року встановлено, що сторони з 08 листопада 1986 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 04 квітня 2018 року, справа №548/1639/17. Згідно з договором купівлі-продажу будинку, посвідченого 21 березня 1990 року секретарем виконавчого комітету Штомпелівської сільської ради Хорольського району Полтавської області Денисенко В.А., зареєстрованого в реєстрі за № 11, у період шлюбу між позивачем та відповідачем [PERSON] на спільні кошти подружжя було придбано на ім`я чоловіка житловий будинок, що знаходиться в селі Ставки Хорольського району Полтавської області загальною жилою площею 42 кв.м. з надвірними будівлями. Також даний факт доводиться показаннями в судовому засіданні свідка [PERSON] . В судовому засіданні встановлено, що згідно рішення Штомпелівської сільської ради Хорольського району Полтавської області від 15.10.2014 року адреса вищевказаного будинку [ADDRESS] , бувша адреса цього будинку [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, не підлягає доказуванню у цій справі, що розглядається, факт придбання [PERSON] та [PERSON] у період шлюбу вищезгаданого будинку. Судом встановлено та не заперечувалося сторонами по справі, що [PERSON] є власником будинку за адресою: [ADDRESS] . Зазначене підтверджується копією вищевказаного договору купівлі-продажута копією свідоцтва про право власності за реєстровим номером 2475 від 06.11.2001 року. У вищевказаному будинку зареєстровані: [PERSON] ,який з 2014 року за вказаною адресою не проживає та [PERSON] , [PERSON] , які з 2017 року за вказаною адресою не проживають, що доводиться довідкою Штомпелівської сільської ради Хорольського району Полтавської області №02-25/358 від 01.06.2020 року та актом обстеження матеріально-побутових умов від 29.05.2020 року. Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 47 Конституції України проголошено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ст.150 ЖК Української PCP громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інше не заборонені законом угоди. Згідно із ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України право члена сім`ї власника квартири, який не є його співвласником, на користування цією квартирою обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цій квартирі. Частиною 1 статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Статтею 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Положення ч. 2 ст. 64 ЖК України зазначає, що до членів сімї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. У рішенні Конституційного суду України у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України "Про міліцію" та частини шостої статті 22 Закону України "Про пожежну безпеку" (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї) від 03.06.1999 р. у справі №1-8/99 №5-рп/99, зазначено, щодо поняття «член сімї» Конституційний Суд України виходить з об`єктивної відмінності його змісту від галузі законодавства, підкреслюючи при цьому, що навіть міжнародно-правовими актами не встановлено єдиних критеріїв чи поосібного переліку членів сімї. Аналіз змісту норм галузевого законодавства, що регулює питання втрати права користування житловим приміщенням, дозволяє віднести до членів сімї власника осіб, які проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство; колишніх членів сімї власника, зокрема осіб, які проживають з власником, але з певного часу вже не є членами сімї; члени сімї колишнього власника, зокрема особи, які проживають у житлі, право власності на яке перейшло від громадянина, який зберігає сімейні стосунки з користувачами жилого приміщення, до інших осіб; колишніх членів сім`ї колишнього власника житлового приміщення. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. У пункті 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності на інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут,частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суд виходить з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна (будинку) має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, суд приходить до висновку, що відповідачів [PERSON] та [PERSON] належить визнати втратившими право користування житловим приміщенням будинку, так як формальна реєстрація відповідачів у будинку позивача перешкоджає йому вільно володіти, користуватися і розпоряджатися будинком. В той же час не підлягає задоволенню вимога [PERSON] щодо визнання його колишньої дружини [PERSON] втратившою право користування житловим приміщенням будинку з таких підстав. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України, відповідно до ч.4, якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно правової позиції Верховного Суду у справі №647/1683/15-ц (провадження №61-4509с) позбавлення права користування квартирою особи, яка є її співвласником, суперечить нормам ч.2 ст.405 ЦК України, тобто співвласник нерухомого майна не може бути позбавлений права користування ним шляхом виселення. Так як вищевказаний будинок придбаний в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] , отже він являється їх спільною сумісною власністю подружжя і не має жодних підстав для обмеження права користування ним [PERSON] , як одного із співвласників. Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до положень ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Приписами ст.ст. 69 - 70 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та поділ спільного майна подружжя», суд встановив обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясував джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ), ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Судом встановлено, що у відповідності до вимог ст. ст. 60, 61, 70 СК України та ст. 368 ЦК України вищезгаданий житловий будинок з господарськими будівлями, який було придбано на спільні кошти подружжя, є обє`ктом спільної сумісної власності подружжя, де кожному із сторін належить по Ѕ частці вказаного нерухомого майна, отже зустрічний позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: partial