Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-13 00:00:00

У листопаді 2020 року [PERSON] в інтересах [PERSON] , звернувся досуду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк»), в якій просив суд стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача пеню в розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 27 листопада 2019 року до 27 листопада 2020 року в сумі 28 964 409,50 грн. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначав, що позивач є клієнтом АТ КБ «Приватбанк». 02 червня 2010 року [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» уклали депозитний договір №SAMDN01000710721009, на виконання умов якого 02 червня 2010 року на рахунок № [NUMBER] були внесені 1 107 000 грн. 04 червня 2010 року на цей рахунок були внесені кошти в сумі 288 000 грн. Загальна сума, що містилась на рахунку складає 1395 000 грн. У зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на окупованій території Автономної Республіки Крим, рахунки позивача було безпідставно заблоковано і припинено нарахування відсотків. 05 липня 2018 року позивач отримала від відповідача довідку про те, що станом на 31 грудня 2020 року на рахунку позивача обчислюється 2 645 151,55 грн. 06 липня 2018 року АТ КБ «Приватбанк» отримало від [PERSON] заяву про розірвання договору №SAMDN01000710721009, видачу коштів та нарахованих відсотків. Станом на 27 листопада 2020 року заява відповідачем відхилена, зобов`язання за договором відповідачем не виконані. У зв`язку з чим, відповідач повинен сплатити позивачу пеню у розмірі 3% на підставі частини 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 27 листопада 2019 року до 27 листопада 2020 року в сумі 28964 409,50 грн. На підставі викладеного, представник позивача просив про задоволення позову. Ухвалою судді від 04 грудня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 18 лютого 2021 року до суду від відповідача надійшов відзив, в якому відповідач, вказував на те, що нарахування неустойки, яка є явно завищеною не відповідає передбаченим ч. 3 ст. 509 та чч. 1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності та розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права і суд має право її зменшити. 03 березня 2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказано про те, що відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому коштів за договором банківського рахунку свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань, що є підставою для застосування до нього відповідальності у вигляді пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Такий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі №761/26293/16-ц та постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 року №757/32522/17-ц. Ухвалою суду від 10 березня 2021 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з викладених у позові підстав. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову, у задоволенні позову просив відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Згідно до ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду. Відповідно до ч. 3 ст. 510 ЦК України якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Суд установив, що 02 червня 2010 року між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» було укладено депозитний договір №SAMDN01000710721009,на виконання умов якого 02 червня 2010 року на рахунок № [NUMBER] були внесені 1 107 000 грн. 04 червня 2010 року на цей рахунок були внесені кошти в сумі 288 000 грн. Загальна сума, що містилась на рахунку складала 1 395 000 грн. У зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на окупованій території Автономної Республіки Крим, рахунки позивача було безпідставно заблоковано і припинено нарахування відсотків. 05 липня 2018 року позивач отримала від відповідача довідку про те, що станом на 31 грудня 2020 року на рахунку позивача обчислюється 2 645 151,55 грн. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 листопада 2020 року, залишеним без змін Постановою Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь [PERSON] : 1 395 000,00 грн. сума вкладу; 1 250 151,55 грн. відсотків за період з 03.06.2010 року по 03.03.2014 року; 1 094 520,82 грн. відсотків за період з 03.03.2014 року по 10.07.2018 року; 87,52 грн. відсотків за період з 11.07.2018 року по 24.02.2019 року; 26 256,57 грн. 3 % річних за період з 11.07.2018 року по 24.02.2019 року; 2 500 000,00 грн. пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 11.07.2018 року по 24.02.2019 року; 232981,59 грн. інфляційних втрат за період з 11.07.2018 року по 24.02.2019 року та 24158,93 доларів США за рахунком № [NUMBER] . Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року у частині вирішення позовних вимог [PERSON] до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 11 липня 2018 року по 24 лютого 2019 року скасувано і ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Відповідно до постанови Верховного Суду, 06 липня 2018 року позивач звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання депозитного договору від 02 червня 2010 року та видачу вкладу й відсотків, яку банком було отримано 10 липня 2018 року, тому між сторонами припинилися договірні правовідносини з договору банківського вкладу з 10 липня 2018 року. Після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів після зазначеної дати застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто, з моменту розірвання договору банківського вкладу за заявою клієнта не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 цього Закону не нараховується. Правовідносини з банківського вкладу врегульовані нормами ЦК України, законами України від 12 липня 2001 року № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон №2664-ІІІ), від 07 грудня 2000 року № 2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність» (далі - Закон №2121-ІІІ), від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-ХІІ), від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон №2346-ІІІ). Згідно з преамбулою Закону № 2664-III у ньому встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг. Його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності та розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні. У частині другій статті 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Позовні вимоги стосуються правовідносин, які виникли з укладення договорів банківського вкладу. Згідно з підпунктом 7.1.1. пункту 7.1. статті 7 Закону № 2346-ІІІ вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів, що передаються клієнтом банку в управління на встановлений строк та під визначений процент (дохід) відповідно до умов договору. У статті 2 Закону № 2121-ІІІ вказано, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. У частинах першій, другій статті 47 Закону № 2121-ІІІ визначено види діяльності банку, зокрема банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, як у національній, так і в іноземній валюті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг. У пункті 1 частини третьої статті 47 цього Закону вказано, що до банківських послуг належать залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб. Відповідно до положень частини першої статті 1 Закону № 2664-III фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5); споживач фінансових послуг - фізична особа, яка отримує або має намір отримати фінансову послугу для задоволення особистих потреб, не пов`язаних із підприємницькою, незалежною професійною діяльністю (пункт 7-1). Згідно із частиною першою статті 4 Закону № 2664-III фінансовими послугами вважаються, зокрема: залучення фінансових активів із зобов`язанням щодо наступного їх повернення; надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту та ін. За частиною другою статті 4 Закону № 2664-ІІІ фінансові послуги, надання яких передбачається іншими законами, підлягають включенню до переліку, визначеного частиною першою цієї статті. Надання фінансових послуг, не включених до зазначеного переліку, забороняється. Отже, розміщення грошових коштів у вигляді вкладу (депозиту) та отримання процентів за вкладом є фінансовими операціями, які здійснюються у разі укладення договору банківського вкладу, і в сукупності становлять суть фінансової послуги, яка надається банком споживачу (вкладнику). Відповідно до преамбули Закону № 1023-XII він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. У Законі № 1023-XII не визначено вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та

Outcome: dismissed