Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-20 00:00:00

[PERSON] (далі - «Позивач») звернулась до суду з даним позовом до [PERSON] (далі - «Відповідач») про поділ майна подружжя. В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилається на наступні обставини. 10.09.1994 року між Позивачем та Відповідачем було укладено шлюб, який був зареєстрований Відділом РАЦС Білоцерківської міської ради, актовий запис №1213. Від шлюбу сторони мають дітей: [PERSON] та [PERSON] . 30.12.2021 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області шлюб між сторонами розірвано. За час перебування в шлюбі, а саме 29.04.2016 року сторонами за спільні кошти подружжя було придбано автобус МАN 16.290 1995 року випуску, колір білий, об`єм двигуна 11967 куб.см., який було оформлено на Відповідача. З 2019 року сімейне життя між сторонами погіршилось, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. На даний час Відповідач перебуває у відносинах з іншою жінкою. 28.10.2020 року Позивачу стало відомо, що Відповідач без її згоди, перереєстрував автомобіль автобус МАN 16.290 1995 року випуску на іншого власника - [PERSON] . Добровільно вирішити питання щодо розподілу спільного майна Відповідач відмовляється, а тому Позивач звернулась до суду та просила розділити спільне майно подружжя, стягнувши з Відповідача на її користь половину вартості автобусу МАN 16.290, 1995 року випуску, а саме компенсацію в розмірі 277 155,00 грн. та судові витрати. 16.02.2021 року ухвалою суду було відкрито провадження у даній справі, призначено судове засідання та постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.40). 07.07.2021 року в судовому засіданні представником Відповідача було заявлено відвід головуючому судді (а.с.65). 07.07.2021 року ухвалою судді визнано заявлений представником відповідача відвід судді завідомо безпідставним, а його дії зловживанням процесуальними правами (а.с.69-71). 12.08.2021 року Відповідачем через канцелярію суду надано відзив на з позовну заяву, в якому той зазначив, що жодних спільних коштів подружжя та/або особистих коштів Позивача для придбання автобуса не залучалося. В 2016 році вже не маючи жодних стосунків з Позивачем, на позичені гроші, ним було придбано автомобіль, який у 2020 році було продано та повернуто гроші позикодавцю. Отже, за твердженнями Відповідача, спірний автобус не може вважатися спільно нажитим майном подружжя і не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі (а.с.85-87). У судових засіданнях Позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили його задовольнити. У судових засіданнях Відповідач проти задоволення позову заперечував, просив Позивачу відмовити в повному обсязі. Пояснив, що дійсно сторони перебували у шлюбі з вересня 1994 року. Але фактично він у червні 2013 року залишив сім`ю та переїхав жити в орендовану квартиру. У 2016 році він позичив у свого товариша кошти та придбав спірний транспортний засіб. На ньому він працював як ФОП - полагодив автобус, здійснював перевезення, а потім у 2020 році продав (у зв`язку з карантином та обмеженням перевезень). У судових засіданнях представник Відповідача просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 12.08.2021 року в судовому засіданні допитана за клопотанням Позивача у якості свідка [PERSON] , пояснила суду, що сторони у справі є її батьками. З мамою у неї відносини добрі, а з батьком вона не спілкується. Навесні 2016 року батько та мати проживали разом та купили автобус МАN 16.290, 1995 року випуску, білого кольору. На той час вони проживали разом, однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] . Вони проживали в складі: батько, мати, сестра та вона. На той час і мати і батько працювали. Автобус було придбано за спільні кошти сім`ї. На початку червня 2016 року, вона разом з сестрою переїхала жити до бабусі - матері батька на вулицю Леваневського, оскільки їм в чотирьох стало тісно. Позивач залишилась жити з батьком. Приблизно з 2018-2019 року вони разом не живуть. Хоча квартира і є їхньою спільною власністю, так як приватизована на всіх чотирьох, ані мама ані вони з сестрою там не проживають. Після купівлі автобуса Відповідач на ньому працював - перевозив пасажирів. Про те, що Відповідач продав автобус вони дізналися від спільних знайомих приблизно рік тому. Їй відомо, що Позивач не давала згоди на продаж автобуса та кошти від продажу не отримувала. 12.08.2021 року в судовому засіданні допитана за клопотанням Позивача у якості свідка [PERSON] , пояснила суду, що сторони у справі є її батьками. Вона спілкується з Позивачем, у них добрі відносини, з Відповідачем вона не спілкується. На той момент, коли купувався автобус у 2016 році, батьки жили разом за адресою: [ADDRESS] . Їм стало тісно та вона з сестрою переїхала до бабусі - матері батька. На той час батьки проживали разом та обидва працювали. Вони відкладали кошти на придбання автобуса, які зберігали в сейфі. На цьому автобусі Відповідач працював як водій, здійснював перевезення. У 2018 році Позивач переїхала до них з сестрою до бабусі матері Відповідача, і до цього часу вони разом з Відповідачем не проживають. У 2019 році вона переїхала з міста Біла Церква до міста Буча, де вийшла заміж. Пояснила, що в їх сім`ї раніше був автобус Ікарус , який Відповідач продав та купив спірний. 12.08.2021 року в судовому засіданні допитана за клопотанням Позивача у якості свідка [PERSON] , пояснила суду, що Позивач є її невісткою, а Відповідач є її сином. З невісткою у неї прекрасні відносини, а з сином вона не бачиться. Сторони перебувають у шлюбі з 1994 року по цей час. Приблизно у 2016 році вони придбали автобус. На той час вони проживали разом з дочками у квартирі по [ADDRESS] . Коли вони проживали разом, то несли витрати разом, вони спільно господарювали. Позивач їздила працювати в Київ, заробляла гроші. Спірний автобус є їх спільною власністю, так як був придбаний за спільні кошти. 12.08.2021 року в судовому засіданні допитана за клопотанням Позивача у якості свідка [PERSON] , пояснила суду, що Позивач є її рідною сестрою, з якою у неї добрі відносини, а з Відповідачем нормальні відносини. З приводу придбання автобусу пояснила, що цей транспортний засіб було придбано за спільні кошти подружжя, на той момент сторони проживали разом по [ADDRESS] . Позивач працювала у кафе Білої Церкви поваром. Сторони проживають окремо з 2018 року або з 2019 року. Позивач проживає зі своєю свекрухою. У 2016 році діти сторін переїхали до бабусі. 12.10.2021 року в судовому засіданні допитаний за клопотанням Відповідача у якості свідка [PERSON] , пояснив суду, що Позивач є дружиною його давнього товариша. Йому відомо, що кілька років вони вже не проживають разом. У Відповідача спочатку був Ікарус , який він продав та купив автобус МАN. У свідка Відповідач позичав 8 000,00 доларів США, вірогідно для купівлі цього автобусу. На підтвердження позики складалася розписка, якої вже немає у зв`язку з погашенням боргу. Обставини купівлі та продажу автобусу МАN йому не відомі. 12.10.2021 року в судовому засіданні допитаний за клопотанням Відповідача у якості свідка [PERSON] , пояснив суду, що з 1995 року по 2015 рік працював водієм автобусу у місті Біла Церква автобусному парку. Знає Відповідача з 1995 року - з часів спільної роботи в автопарку. Йому відомо, що з 2013 року сторони разом не проживають, він допомагав Відповідачу перевозити речі. З 2013 року сторони перестали разом з`являтися на різноманітних закладах. Приблизно в квітні, рік точно не пам`ятає, він разом з Відповідачем поїхали в Жовті Води, де вони купили автобус МАN для використання Відповідачем у перевезеннях пасажирів. Цей автобус був у незадовільному технічному стані, але Відповідач його відремонтував. Оскільки у Відповідача не було власного транспорту, то той звернувся до нього, за день до поїздки у місто Жовті Води і разом вони поїхали до товариша Відповідача на ім`я [PERSON] , у якого той запозичив гроші для придбання автобуса. Вони їздили до приватного будинку у [ADDRESS] . Відповідач пішов до свого товариша додому, а вийшов вже з коштами, які позичив для придбання автобусу. Наступного дня вони поїхали разом на його автомобілі до міста Жовті Води. Приблизно за 5 годин вони доїхали до міста і купили автобус, як він пам`ятає за 11 000,00 доларів США. Автобус був у незадовільному стані, не було 2-х акумуляторів та були різні колеса і зношені покришки. Після повернення у місто Біла Церква Відповідач поступово ремонтував цей автобус. Після цього він почав виїжджати на замовлення, отримував кошти, які витрачав переважно на купівлю запасних частин. У 2020 році школи, з якими співпрацював Відповідач, у зв`язку з карантином відмовилися від його послуг. Автобус йому став непотрібний і він його продав через спеціальний веб-ресурс. За яку ціну він не знає. За його спостереженнями, на час купівлі автобуса, Відповідач вже не проживав зі своєю дружиною. Однією з причин продажу автобуса було те, що Відповідачу було треба розрахуватися із [PERSON] у якого він позичив гроші. За яку ціну Відповідач продав у 2020 році автобус йому не відомо, але той казав йому, що згачно поступився в ціні, щоб продати, так як автобус стояв тривалий час без експлуатації. 30.11.2021 року в судовому засіданні допитаний за клопотанням Відповідача у якості свідка [PERSON] , пояснив суду, що є двоюрідним братом Відповідача. Конфлікти у сім`ї сторін з`явилися давно. Відповідач у 2013 році поїхав із сім`ї та став жити в орендованій квартирі по [ADDRESS] . У 2014 році Відповідач переїхав на квартиру померлого дядька. Пізніше купив автобус МАN, а свідок йому допомагав ремонтувати вказаний автобус. Також йому відомо зі слів Відповідача, що кошти на купівлю автобуса він позичив у їхнього спільного знайомого. 30.11.2021 року в судовому засіданні допитаний за клопотанням Відповідача у якості свідка [PERSON] пояснив суду, що проживає у будинку [ADDRESS] . У цьому будинку разом проживала і родина Фесенків - Позивач, Відповідач та їхні двоє доньок. Приблизно у 2014 році або 2015 році він бачив, що Відповідач там вже не проживає. Відповідач працював водієм автобуса, у нього був Ікарус , який він постійно ремонтував. З огляду на викладене, даючи оцінку зібраним доказам у справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги Позивача підлягають частковому задоволенню. При вирішенні спору, суд виходить з наступних норм матеріального і процесуального права України. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, до якого згідно з практикою Суду відносяться й грошові кошти. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України й СК України. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей) приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися „обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. N 11). Зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до приписів ч.1, ч.2 ст.12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності. Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна. Судом встановлено наступні обставини та зміст спірних правовідносин. 10.09.1994 року між Позивачем та Відповідачем було укладено шлюб, який був зареєстрований Відділом РАЦС Білоцерківської міської ради, актовий запис №1213, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.10). Від шлюбу сторони мають дітей: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження (а.с.11, 12). 30.12.2021 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області шлюб між сторонами розірвано. Рішення суду набрало законної сили 01.02.2022 року (а.с.155). В обґрунтування заявлених вимог та заперечень, кожна із сторін посилалася на показання допитаних судом за її клопотанням свідків. Втім, за показаннями свідків з боку позивача, спірний транспортний засіб було придбано за спільні кошти у період проживання з Позивачем однією сім`єю, а за показаннями свідків з боку Відповідача, його було придбано Відповідачем за позичені кошти після того, як той залишив сім`ю і став проживати окремо. Таким чином, за показаннями одних лише свідків неможливо встановити істину у справі. Суд наголошує на тому, що правове значення у даному випадку мають дата укладення шлюбу (10.09.1994 року), дата придбання спірного транспортного засобу (29.04.2016 року) та дата набрання законної сили рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами (01.02.2022 року). Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про те, що спірний автобус МАN 16.290, 1995 року випуску, колір білий, об`єм двигуна 11967 куб.см., сторонами було придбано саме під час перебування в зареєстрованому шлюбі, що також підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.21). А тому, суд погоджується з Позивачем, що вказане рухоме майно було спільною сумісною власністю сторін. В обґрунтування вартості спірного транспортного засобу та ціни позову Позивач посилається на лист судового експерта Петрушанко В.Ф. №529 від 28.10.2020 року, що був направлений на адресу адвоката Мохонько О.О., у якому зазначено наступне. Виходячи з наданих даних та використовуючи спеціальну літературу встановлено орієнтовну (середню) вартість аналогічного автомобіля станом на 09.11.2020 року, а саме: автобус МАN 16.290 11967 см. 1995 р.в. - 554 310,00 грн. при курсі НБУ 28.14 грн. за долар США. Більш точне встановлення ринкової вартості, як в сторону збільшення або зменшення, можливе після проведення експертизи при наданні автотранспорту для огляду (а.с.22). Втім, суд не може визнати вказаний лист належним доказом, оскільки він не є звітом про оцінку майна у розумінні вищенаведеної ст.12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Також, як убачається із тексту самого листа, спірний транспортний засіб для огляду не надавався. 30.11.2021 року з метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду справи ухвалою суду було витребувано з Територіального сервісного центру №3242 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області належним чином завірені копії договорів, на підставі яких [PERSON] було придбано у власність спірний транспортний засіб та відчужено його (а.с.115-116). Як убачається з інформації, яку було надано Головним сервісним центром МВС Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Київській області (філія ГСЦ МВС) №31/10/3242-2079 від 15.12.2021 року, на виконання вимог ухвали суду, відповідно до Єдиного державного реєстру МВС в Київській області, станом на 14.12.2021 року, автомобіль МАN 16.290 1995 року випуску, колір білий, об`єм двигуна 11967 куб.см., н.з. [NUMBER] , в ТСЦ-3242 було зареєстровано 29.04.2016 року за гр. [PERSON] , [INFO] , на підставі договору купівлі-продажу укладеного в ТСЦ №00132/01/3242/2016 від 29.04.2016 року, вартість в договорі: сорок тисяч. 15.09.2020 року вищезазначений автомобіль було перереєстровано в ТСЦ-3242 на нового власника по договору, укладеному в СГ №3746 від 15.09.2020 року, вартість в договорі: вісім тисяч гривень (а.с. 124). Наведені відомості також підтверджується відповідними копіями реєстраційних карток ТЗ, договору купівлі-продажу від 15.09.2020 року, договору комісії від 15.09.2020 року (а.с. 125, 126, 127, 128). Таким чином, ураховуючи принцип презумпції правомірності правочину, а також ті обставини, що сторони цей договір не оспорювали, недійсним він не визнаний ані повністю, ані в частині визначення ціни договору, сума компенсації яку необхідно стягнути з Відповідача на користь Позивача за 1/2 частину автотранспортного засобу автобус МАN 16.290 1995 року випуску, складає - 4 000,00 грн. (1/2 х 8000,00 грн.). Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених Позивачем позовних вимог, з урахуванням обраного ним способу захисту права, на підставі поданих сторонами та витребуваних судом доказів. При цьому суд ураховує, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 3, 55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Крім того, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п. 58 рішення ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року). Щодо стягнення судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до приписів ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги [PERSON] задоволено частково - у розмірі 1,44% від заявлених, а тому необхідно стягнути на її користь з [PERSON] сплачений судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог - у сумі 39,91 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial