Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-18 00:00:00

Стислий виклад та обґрунтування позовних вимог. 15 червня 2022 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виготовлення документів для виїзду за кордон на навчання неповнолітньої дитини без згоди батька, посилаючись на те, що 15 червня 2002 року зареєструвала шлюб з [PERSON] . Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області їхній шлюб розірвано. 21 жовтня 2008 року вказаним судом видано виконавчий лист про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання доньки в розмірі ј частини всіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. З часу розлучення, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дитиною, участі в житті доньки свідомо не приймає. Донька є ученицею 10-А класу Шепетівського НВК №1 у складі «Загальноосвітня школа І-ІІ ступенів та ліцей ім. Героя України М.Дзявульського Хмельницької області», в подальшому планує здобувати освіту за кордоном, оскільки отримала запрошення на подальше навчання в ліцеї №2 м. Валбджих Дольношьонского воєводства Республіки Польща. Для оформлення у консульській установі Республіки Польща документів для неповнолітньої особи для виїзду за кордон на навчання, отримання страхового полісу, відкриття візи необхідна нотаріально завірена згода обох батьків на виготовлення візи. Однак, з 2008 року вона з відповідачем жодних стосунків не підтримує, на телефонні дзвінки він не відповідає, тому не може отримати необхідний дозвіл батька на виїзд доньки за кордон. За наведених обставин, просить надати дозвіл на виготовлення необхідних документів для виїзду за кордон на навчання, страхового полісу, видачу візи та на поїздки неповнолітньої доньки [PERSON] до Республіки Польща до її повноліття без згоди батька. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - органу опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у відсутності представника служби, не заперечив задоволенню позовних вимог. Позиція відповідача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив справу розглянути у його відсутності, позов визнав. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 11 липня 2022 року відкрито загальне позовне провадження по справі за останнім відомим місцем реєстрації відповідача [PERSON] ( [ADDRESS] ), підготовче судове засідання призначено на 19 липня 2022 року. Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд ухвалив рішення у підготовчому засіданні відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України у зв`язку з визнанням позову відповідачем. Встановлені судом фактичні обставини, з посиланням на докази. Між сторонами виникли правовідносини щодо виконання обов`язків по вихованню дитини, які регулюються нормами Сімейного кодексу України (далі - СК України). Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними свідоцтва про її народження серії [NUMBER] від 19 січня 2006 року. 09 вересня 2008 року шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано, про що відділом РАЦС Шепетівського МРУЮ Хмельницької області видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 09 вересня 2008 року. 21 жовтня 2008 року Шепетівським міськрайонним судом Хмельницької області видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 26 вересня 2008 року і до повноліття дитини. Неповнолітня [PERSON] зареєстрована та проживає разом з позивачем [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується даними довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої 13 червня 2022 року відділом реєстрації місця проживання Шепетівської міської ради. Згідно довідки №27, виданої 13 червня 2022 року, [PERSON] навчається в 1-А курсі Шепетівського навчально-виховного комплексу №1 у складі «Загальноосвітня школа І-ІІ ступенів та ліцей ім. Героя України М.Дзявульського» Хмельницької області. 17 травня 2022 року [PERSON] видано запрошення на навчання в ліцеї №2 в м. Валбджих Дольношльонского воєводства Республіки Польща. Звертаючись з позовом до суду, позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що відповідач не спілкується з дитиною, не підтримує стосунків із нею, а тому не має можливості надання ним згоди на виготовлення документів для виїзду доньки за кордон на навчання. Застосовані норми права. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Порядок виїзду неповнолітніх дітей за межі України врегульовано Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила), а також ст.313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктами 3,4 Правил встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, діючим законодавством не встановлені обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлюється певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Суд вважає, що інтереси батьків мають право на реалізацію такою мірою та в такий спосіб, які відповідатимуть саме інтересам забезпечення повноцінного розвитку та зростання неповнолітньої дитини. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Таким чином, виходячи з положень Сімейного Кодексу України, Цивільного кодексу України та Правил, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18), яка вирішила відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-15цс17. Розглядаючи справу про надання дозволу на виїзд дитини за межі України та застосовуючи норми, зокрема, Сімейного кодексу України, ВСУ вважав, що пріоритетним у цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. Вказане випливає з рішення в справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява N 2091/13) Європейського суду з прав людини, у якому ним наголошено (далі - ЄСПЛ), що в такій категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. Вказана позиція підтримана подальшими рішеннями Верховного Суду. Так, касаційним судом наголошувалось на тому, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості (постанова від 03.07.2019 у справі № 643/1090/17). Мотиви та висновки суду. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Звертаючись до суду з позовом, позивач просить надати дозвіл на виїзд з України неповнолітній [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] на період її навчання у ліцеї [ADDRESS] . Суд зауважує, що Правилами визначено, процедуру перетинання державного кордону громадянами України, які не досягли 16-річного віку. Так виїзд таких громадян здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; чи у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Разом з тим, суд погоджується з доводами позивача, що за законодавчими вимогами Республіки Польща оформлення довгострокової візи (в зв`язку з навчанням) та в`їзд в країну осіб, які не досягли 18-річного віку, потребує нотаріально посвідченої згоди обох батьків, а тому відсутність згоди відповідача створює перешкоди у оформленні документів для виїзду [PERSON] для навчання. Враховуючи, що відповідач не надає необхідний дозвіл в позасудовому порядку, що в свою чергу перешкоджає дитині отримати візу з метою здобуття освіти в учбовому закладі Республіки Польща, суд дійшов висновку, що надання дозволу на виготовлення документів для виїзду за кордон та тимчасовий виїзд неповнолітньої до Республіки Польща з метою навчання без згоди батька відповідає якнайкращим інтересам дитини, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в сумі 992,40 грн. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку з визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті позивачу підлягає поверненню з державного бюджету судовий збір в сумі 496,20 грн. (992,40 грн.:100%х50%). Решта судового збору в сумі 496,20 грн. підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved