Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] \~про визнання\~його таким,\~ \~ що\~ \~ втратив\~ \~ право\~ \~ користування\~ жилим\~ приміщеннямза адресою: [ADDRESS] . Позов мотивовано тим, \~що за вказаною адресою зареєстрований відповідач, її онук [PERSON] , але фактично він ніколи не проживав у вказаному будинку. Наразі він фактично проживає у м. Києві разом зі своїми батьками, однак відмовляється знятися з реєстрації в належному їй будинку. Позивач вказує, що наявність реєстрації місця проживання відповідача в належному їй будинку порушує її права та законні інтереси щодо вільного володіння та розпоряджання житлом, отримання державної підтримки у вигляді субсидії, у зв`язку з чим і звернулася з даним позовом до суду. Ухвалою суду від 22 квітня 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Після усунення недоліків позовної заяви у строк, встановлений судом, ухвалою суду від 05 травня 2022 року провадження у справі було відкрито та справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, не заперечувала проти заочного рішення. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заяви про відкладення розгляду справи не подавав, причини неявки не повідомив, відзиву на позов не надав. \~ \~ \~ \~Таким чином, на підставі ч. 4 ст.\~223, ст.\~280 ЦПК України,\~за згодою позивача, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Суд, заслухавши доводи позивача та покази свідків, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 12 грудня 2004 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5806126 від 12 грудня 2004 року та довідки виконавчого комітету Кам`янської міської ради № 112 від 12 квітня 2022 року, будинок за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] . Згідно із довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб, виданої виконавчим комітетом Кам`янської міської ради № 108 від 07 квітня 2022 року, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки виконавчого комітету Кам`янської міської ради № 116 від 19 квітня 2022 року та акту обстеження житлово-побутових умов [PERSON] від 28 квітня 2022 року в будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстрований відповідач [PERSON] , але фактично з дня свого народження він не проживає за вказаною адресою, будь-які його особисті речі, документи, тощо у будинку відсутні. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що відповідач за адресою проживання позивача ніколи фактично не проживав, пройшло вже років 16-17 як бачили його останній раз. Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (ст.ст. 13, 41 Конституції України). Відповідно до ст. 71 ЖК України право на житло за відсутнім громадянином зберігається протягом шести місяців з часу вибуття. Згідно з вимогами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та ст. 150 ЖК України, в якій йдеться про те, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи наведене, позивач, як власник житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , має право на безперешкодне користування та розпорядження ним. Відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає, житловою площею будинку не користується, його особисті речі в ньому відсутні, а тому правових підстав для його подальшого права проживання у будинку позивача наразі немає, внаслідок чого відповідача [PERSON] необхідно визнати таким, що втратив право користування вищевказаним будинком. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Статтею 405 ЦК України визначено право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом. Частиною 2 цієї статті передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Вичерпного переліку таких поважних причин ні цивільне, ні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Право на звернення до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, виникає у власника через один рік відсутності особи за зареєстрованим місцем проживання без поважних причин. Звертаючись з позовними вимогами, позивач зазначає, що реєстрація відповідача обмежує її у здійсненні свого права власності, вільного користування та розпорядження житлом, отримання державної підтримки, при цьому відповідач ніколи фактично не проживав у її домоволодінні. Протягом значного часу відповідач домовитися із позивачем про користування будинком не намагався, будь-яких побутово-господарських чи інших спільних прав і обов`язків у сторін не виникало та не існує. За таких обставин позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved