Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-18 00:00:00

Позивач в особі «Міські теплові мережі» звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя у серпні 2014 року з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води. Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 21.11.2014 року позов був задоволений шляхом стягнення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у солідарному порядку на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за послуги з централізованого опалення, \~\~\~централізованого \~постачання \~гарячої \~\~води в \~сумі 8483 грн. 94 коп. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 03.09.2015 року заочне рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 21.11.2014 року залишено без змін. Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, відповідачка [PERSON] звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних справ. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних справ від 13.01.2016 року касаційну скаргу [PERSON] задоволена частково. Заочне рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 03.09.2015 року скасовано, справа була направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями, визначено суддю Добрєва М.В. У його провадженні справа перебувала до 06.11.2018 року без ухвалення рішення. Після припинення повноважень судді Ленінського районного суду м.Запоріжжя, згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями, визначено суддю Козлову Н.Ю. В ході судового розгляду позивач уточнив свої позовні вимоги, зазначивши, що Концерн „Міські теплові мережі діє на підставі статуту. Відповідно до статуту підприємства основною метою діяльності Концерну є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну. Рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської Ради № 25 від 29.01.2009 року „Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг у м. Запоріжжя, починаючи з 01.01.2009 року виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначено Концерн „Міські теплові мережі. Концерн «Міські теплові мережі» у період з 01.01.2009р. по 29.02.2016р. надав послуги з централізованого опалення у житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , власником якого була [PERSON] , що померла [INFO] . Власниця житлового приміщення належним чином не здійснювала оплату за надані послуги, в зв`язку з чим виникла заборгованість. У довідці (Вих. № 459/02-14 від 27.11.2012 року) приватного нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Банківської Ю.В. зазначено, що після смерті [PERSON] спадкове майно за законом згідно ст.1261 ЦК України прийняли: її дочка - [PERSON] , 1965 року народження; її син - [PERSON] , 1972 року народження (далі - Відповідачі). Згідно з нормами гл. 84 „Загальні положення про спадкування ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи (ст. 1220 ЦК України), а спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи яка померла, до інших осіб (спадкодавців) ст. 1216 ЦК України. За змістом ст.ст. 1218, 1219 ЦК України, до складу спадщини відносяться і цивільні обов`язки, носієм яких був спадкодавець за життя, отже Відповідачі, як спадкоємці померлого боржника [PERSON] прийняли на себе і його невиконанні грошові зобов`язання по оплаті послуг з централізованого опалення. Частиною 2 ст. 1220 ЦК України визначено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отже, позивач вважає, що [PERSON] та [PERSON] з 28.03.2010 року є власниками квартири [ADDRESS] , тому тягар утримання майна у відповідності до статті 322 Цивільного кодексу України покладається на його власників. Позивач у період з 01.01.2009р. по 29.02.2016р. надав до житлового приміщення відповідачів послуги з централізованого опалення житлового приміщення на загальну суму 15 099,62 грн. Відповідачі частково сплатили борг за надані послуги - 442,29 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості складає 14 657,33 грн. На підставі вищевикладеного, позивач просив суд стягнути солідарно з - [PERSON] та [PERSON] суму основного боргу у розмірі 14 657,33 грн. та витрати по сплаті судового збору. Згодом,\~позивач знов уточнив свої позовні вимоги шляхом збільшення позовних вимог та просив суд стягнути з відповідачів окрім основного боргу та судового збору, суму простороченої заборгованості у розмірі 3% річних, що складає 1089,45 грн. та інфляційні витрати у рзмрір 8719,67 грн. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відстунтністю. На позовних вимогах наполягає та просить суд їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] надала суду заперечення на позовну заяву та просила суд відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає його не обґрунтованим та безпідставним. Після чого, протягом тривалого часу надсилав суду заяви про відкладення розгляду справи. Суд вважає, що така позиція відповідача є пряма зацікавленість відповідача у затягуванні розгляду справи. Також, зауважує, що відповідачам належно не обґрунтовано чим воєнний стан перешкоджає взяти участь у судовому засіданні. Посилання відповідача, що Ленінський районний суд м.Запоріжжя зупинив свою роботу через воєний стан є хибний, оскільки з 24.02.2022 року суд не зупиняв роботу, про що відомо з офіційного сайту судова влада. В свою чергу відповідач у справі фізична особа і чинне законодавство не обмежує кола осіб, які можуть здійснювати представництво особи в суді. Відповідача про дату судового засідання було повідомлено заздалегідь, а отже, у нього було достатньо часу для того, щоб належним чином підготуватися до судового засідання та визначитись щодо особи, яка представлятиме його інтереси з урахуванням відомостей про те, що певні обставини можуть перешкодити конкретному представнику взяти участь у засіданні суду. Суд вважає,\~що \~чергове \~клопотання \~ відповідача\~ про\~відкладення судового\~засідання не\~підлягає до\~задоволення,\~оскільки \~у клопотанні\~не вказано\~конкретних обставин,\~які могли\~б перешкоджати\~прийняти участь\~відповідача \~у судовому\~засіданні,\~пов`язаних\~з введенням\~воєнного стану\~на території\~України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали\~справи,\~оцінивши належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності,\~дослідивши та\~перевіривши усі\~обставини справи,\~на які\~сторони посилаються\~як на\~підставу своїх\~вимог і\~заперечень,\~суд приходить\~до наступних\~висновків. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною,\~Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до\~ст. 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до\~ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.\~12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ст.ст.\~76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються\~Законами України «Про теплопостачання», «Про житлово-комунальні послуги»\~та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими\~постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630\~(далі - Правила). За правилами\~ст. 19 Закону України «Про теплопостачання»\~споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Статтями\~20,\~21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготованого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг із визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Зазначені висновки узгоджуються із вимогами закону та практикою Верховного Суду України (постанови від 10 жовтня 2012 року № 6-110цс12 та від 30 жовтня 2013 року № 6-59цс13). Відповідно до ст.ст. 67, 68 ЖК України, наймачі (власники) квартир зобов`язані щомісяця своєчасно вносити плату за комунальні послуги, до числа яких входять послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води. За правилами ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. За нормами ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статті 24 ч. 3 Закону України «Про теплопостачання» споживач теплової енергії зобов`язаний своєчасно укласти договір з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії. Відсутність відповідного договору не є підставою для відмови у стягненні заборгованості за послуги опалення, оскільки згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов`язки, і такою дією в даних правовідносинах є надання послуг та їх отримання відповідачем. Концерн «МТМ» діє на підставі статуту. Відповідно до статуту підприємства основною метою діяльності Концерну є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Концерну. Концерн «Міські теплові мережі» у період з 01.01.2009р. по 29.02.2016р. надав послуги з централізованого опалення у житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , власником якого була [PERSON] , що померла [INFO] . Власниця житлового приміщення належним чином не здійснювала оплату за надані послуги, в зв`язку з чим виникла заборгованість. Позивач вважає, що [PERSON] та [PERSON] з 28.03.2010 року є власниками квартири [ADDRESS] , тому тягар утримання майна у відповідності до статті 322 Цивільного кодексу України покладається на його власників. Проте, з наявних письмових доказів, які містяться в матералах справи, після смерті [PERSON] відкрито спадкову справу 7\\2010 та згідно ст. 1261 ЦК України, її майно - квартира [ADDRESS] , прийняли її донька - [PERSON] , та її син - [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (відповідачі по справі). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом та витяга з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, свідоцтво про реєстрацію права власності, сформовано 26.12.2016\~року,\~де [PERSON] , є власницею 1\\2 зазначеної квартири. Отже, посилання позивача на ст.. 1216 ЦК України, що спадкування є перехід прав та обов`язків від фізичної особи яка померла, до інших осіб, можливо було б прийняти до уваги в разі, якщо б існували будь які судові рішення стосовно [PERSON] , які нею не виконані. Зважаючи на те, що до моменту смерті [PERSON] , яка була власницею зазначеної квартири, тобто до 28.03.2010р., рішення суду про стягнення з неї заборгованості за надані послуги з централізованого опалення не існувало, обов`язку про сплату заборгованостей до спадкоємців не переходить. Відповідно до ч.ч.2, 4\~ст.1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги, кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Статтею 322 ЦК України\~визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, чинним законодавством України встановлений обов`язок власника квартири нести витрати пов`язанні з утриманням квартири. Як вбачається з матеріалів справи, право власності на квартиру [ADDRESS] було набуто відповідачами 26.12.2016 року. Тому, саме з моменту набуття права власності [PERSON] та [PERSON] мають нести відповідальність за сплату послуг з централізованого опалення. Позивач помилково вважає [PERSON] та [PERSON] власниками зазначеної квартири з 28.03.2010 року, а звідси виставляти заборгованість відповідачам, як спадкоємцям за період з 01.01.2009р. по 29.02.2016р. є безпідставним. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Усі інші докази надані суду позивачем досліджені при судовому розгляді і не можуть свідчити на доведеність позовних вимог про стягнення заборгованості, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed