Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-10 00:00:00

[PERSON] в листопаді 2021 року через свого представника [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] в якому просила визнати відповідача такими, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказує, що зареєстрована та проживає у вказаній квартирі, яка є неприватизованою. Відповідач також зареєстрований у спірній квартирі однак більше року не проживає без поважних причин, комунальні платежі не сплачує, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має та взагалі квартирою не цікавиться. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, пояснила, що сторони зареєстровані у неприватизованій квартирі [ADDRESS] . Відповідач більше року у квартирі не проживає, останні 6 місяців перебуває під вартою в Київському СІЗО, участі у оплаті комунальних послуг та утриманні житла не приймає. Позивачу матеріально тяжко самостійно утримувати квартиру, вона фактично не має можливості оформити субсидію, тому просить вимоги задовольнити. Відповідач в лютому 2022 року з ДУ «Київський слідчий ізолятор» направив до суду заяву про визнання позову, в якій з доводами позивача погодився. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання Виконкому Української міської ради від 18.11.2021 року [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] з 17.09.1993 року по даний час. Згідно довідки того ж виконкому про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб у вказаній квартирі з 17 вересня 1993 року зареєстроаний, крім позивача, і [PERSON] . Згідно інформації Виконавчого комітету Української міської ради №4989/2-21 від 26.11.2021 року кварира [ADDRESS] належить до комунальної власності виконавчого комітету Української міської ради. Інформація про особу, якій був виданий ордер відсутня. Згідно архівних даних, наданих Підприємством по обслуговуванню житла інформація про приватизацію житла та правовстановлюючі документи відсутні. За змістом\~ст.47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою\~ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Порядок користування жилими приміщеннями у будинках державного та громадського житлового фонду регулюють положення ст.ст.71,72 ЖК України. Стаття 71 ЖК України\~встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до\~ст.72 ЖК України\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз ст.ст.71,72 ЖК України\~дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: 1) непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та 2) відсутність поважних причин. Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року). ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що концепція «житла» за змістом ст.8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів, у тому числі, щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є принцип пропорційності. ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Із урахуванням зазначених норм права та практики ЄСПЛ можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків. Відповідно до ч.1 та 6\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В обгрунтування позовних вимог позивач посилалася, що з травня 2020 року відповідач у спірному житлі не проживає без поважних причин, однак вказані обставини позивач та її представник належними та допустимими доказами не підтвердили. Крім того, суд враховує, що згідно п.7 ч.3 ст.71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку, зокрема, взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім`ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання. У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Таким чином з урахуванням тих обставин, що позивачем не було доведено відсутність без поважних причин відповідача у спірній квартирі, зважаючи, що останній тримається під вартою, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. При цьому суд вважає, що визнання позову відповідачем суперечить закону.

Outcome: dismissed