Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-26 00:00:00

У травні 2022 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 2010 року. Спільне життя не склалось, за рішенням суду їх шлюб було розірвано в 2019 році. Від спільного проживання мають сина [PERSON] , 2013 року народження. Після припинення шлюбних відносин, дитина залишилась проживати разом з відповідачкою. Оскільки йому чинили перешкоди в побаченнях з дитиною, за його заявою розпорядженням третьої особи був встановлений графік побачень з дитиною. Але відповідачка продовжує чинити перешкоди у побаченнях з дитиною, тому він звертався із заявами до поліції. Він як батько має право приймати активну участь у вихованні дитини, а відповідачка не має права чинити йому перешкоди. Просив суд зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди у спілкуванні з сином [PERSON] , 2013 року народження; встановити йому для участі у вихованні та спілкуванні з дитиною: перші та треті вихідні місяці, починаючи з п`ятниці з 20 години до неділі 20 години, 50% канікулярного періоду, святкові та будні за домовленістю з матір`ю [PERSON] 12 липня 2022 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з позовом, [PERSON] вказала, що позивач не надав доказів на підтвердження доводів про чинення йому перешкод у побаченнях з дитиною. При цьому вона не чинить перешкод у їх зустрічах, батько має можливість спілкуватись з дитиною телефоном. Але з батьком дитина не вчить уроки, бо тато дозволяє, і приходить до школи не підготовленим. Батько фінансує онлайн ігри, розповідає, що йому не потрібні додаткові заняття, і в цілому вважає, що школа та навчання не важливі. Зазначила, що син проживає разом з нею, вона організовує його побут, навчання. Дитина також додатково відвідує басейн (субота, неділя о 8-й ранку), курси англійської мови (вівторок, четвер о 16:45), курси програмування (понеділок, середа о 9 ранку), а позивач не фінансує такі заняття. Запропонований позивачем графік побачень не відповідає інтересам дитини, не враховує його додаткові заняття, не враховує рівність батьків у проводженні з дитиною її вільного часу. Вважала за доцільне встановлення такого графіку: особисте спілкування позивача із застосуванням будь-якого засобу зв`язку без обмежень у вільний час дитини; спільний відпочинок (весняні канікули, Ѕ частину зимових канікул із обов`язковим чергуванням за погодженням сторін черговості (з перебуванням з одним із батьків на новий рік та другим на Різдво), друга половина літніх канікул (цілком або частинами); візити/поїздки дитини до позивача здійснюється за попереднім погодженням з відповідачем, не пізніше ніж за три дні до дати виїзду, з повним інформуванням місця знаходження, терміну перебування, дотримання часу та способу повернення дитини за місцем проживання з відповідачем; позивач зобов`язується здійснювати повернення дитини на першу вимогу/бажання дитини за місцем її проживання з відповідачем, озвученого в будь-який спосіб; проведення часу з дитиною на вихідних у вільний від занять час в межах Києва за попереднім погодженням, без виїзду за місцем проживання батька, зважаючи дальність його проживання, з правом забирати особисто за місцем перебування дитини. Враховуючи, що відсутній предмет спору, відсутність перешкод у спілкуванні з дитиною, просила суд відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Просив суд задоволити позов. У судовому засіданні відповідачка проти позову заперечувала. Просила відмовити в задоволенні позову. У судове засідання представник служби у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради Бучанського району Київської області не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надіслав суду листа, в якому просив слухати справу у його відсутність з урахуванням поданих документів та доказів, вирішити спір відповідно о вимог закону. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 07 серпня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб у виконавчому комітеті Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 квітня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . Судовим наказом Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2020 року стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , 2013 року народження, в розмірі ј частини всіх доходів. Нормою ст. 141 СК України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. У судовому засіданні з пояснень сторін встановлено, що неповнолітня дитина проживає разом з матір`ю [PERSON] , між батьками неповнолітнього сина склались неприязні та напружені відносини, в тому числі й щодо участі батька у вихованні та спілкуванні сина. Кожна із сторін висловлює на адресу іншого певні претензії (не дає бачити сина, коли визначив орган опіки піклування, дитина після побачень з татом емоційно збуджена, не хоче вчитись та не вчить уроки, тощо), сторони не можуть дійти згоди щодо виховання сина, намагаючись нав`язати лише свої правила. На підставі наведеного, суд не погоджується з твердженням відповідача про відсутність спору щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з сином. Так, відповідно до положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно п.1 ст.12 «Конвенції про права дитини», ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляді, право вільно висловлювати ці погляді з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага з її віком і зрілістю. Згідно п. 2 з цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Згідно до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Принципом 6 Декларації прав дитини передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку його особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір`ю. Відповідно до ст. 157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування перешкоджає нормальному розвитку дитини. З урахуванням вимог ст.ст. 158, 159 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Рішенням виконавчого комітету Вишневої міської ради Бучанського району Київської області №4/2 від 31 січня 2022 року визначено участь батька [PERSON] у вихованні малолітньої дитини [PERSON] , 2013 року народження, встановивши йому наступний графік спілкування з дитиною: перші та треті вихідні місяця, починаючи з п`ятниці з 20 години до неділі 20 години, 50% канікулярного періоду, святкові та будні дні за домовленістю з матір`ю - [PERSON] . Дійти згоди щодо участі батька після прийнятого рішення, сторони також не можуть, оскільки батько вважає, що відповідачка не дає йому дитину у визначені години, а мати - батько приїздить не в той час. Суд також не погоджується з твердженнями відповідачки, що [PERSON] порушує свої обов`язки як батько, посилаючись на попередження служби у справах дітей Вишневої міської ради Бучанського району Київської області №146 від 09 лютого 2022 року. Так, з даного попередження не вбачається в чому саме була провина батька, порушення обов`язків. З тексту попередження встановлено, що воно носить загальний інформативний характер та попереджує особи про настання адміністративної відповідальності у разі невиконання рішення органу опіки та піклування. Крім того, з у п.2 вищевказаного рішення ради таке попередження стосується двох батьків - [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до вимог ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. На підставі ч.ч.1, 3 ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Стаття 52 Конституції України вказує на те, що форми та методи виховання дитини не повинні суперечити Конституції України, Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, Декларації з прав дитини від 20.11.1959 року та Закону України «Про охорону дитинства». За вимогами ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ч. 2 ст. 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров"я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. В ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 15 цього ж Закону вказано, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ним регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12 червня 1998 року "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" вказано, що при розгляді вимог про визначення порядку участі у вихованні дітей і спілкуванні з ними того з батьків, який проживає окремо від них, обов`язковими є наявність письмового висновку органів опіки та піклування та їхня участь у судовому засіданні. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Суд при встановленні способу спілкування, має дотримуватись розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини, та враховує, що негативний вплив на психоемоційний стан малолітніх та їх розвиток спричиняють конфлікти, які виникають між їх батьками на ґрунті неприязних стосунків, мимовільним свідком яких є діти. У матеріалах справи відсутні будь-які відомості, які негативно характеризують позивача, наявність у нього залежностей, застосування до дитини психологічного або фізичного насилля. Будь-яких перешкод у побачення дитини з батьком судом не встановлено, в тому числі за місцем його проживання. Відповідачка, вказуючи на негативний вплив батька на сина (зокрема, не бажання вчитись, не контролювання вивчення уроків, купівля онлайн ігр), не надала суду належних та допустимих доказів цим обставинам, обмежилась власними поясненнями. Суд враховує, що батьки зобов`язані спільно виховувати дитину та знаходити спільну мову, компроміси щодо дитини, мають вести діалог щодо виховання та встановлення певних правил, обов`язків чи обмежень дитині, а не лише нав`язувати своє бачення у категоричній формі, батьки мають підтримувати одне одного, а не маніпулювати дитиною для досягнення власних цілей, що сприятиме гармонійному його розвитку. Запропонований графік відповідачкою, на переконання суду, не забезпечує рівність батьків на прийняття участі у спілкуванні та вихованні дитини, тому його до уваги не приймає. При вирішенні спору суд враховує графік, вказаний у рішенні ради, що надасть змогу батьку приймати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. Суд не вбачає перешкод у такому графіку для відвідування дитиною гуртків: басейн (субота, неділя о 8-й ранку), курси англійської мови (вівторок, четвер о 16:45), курси програмування (понеділок, середа о 9 ранку). Так, два гуртки серед тижня, а відвідування басейну - може бути погоджено з батьком або перенесено на інший день, за домовленістю [PERSON] та [PERSON] . Суд не погоджується з твердженням відповідача, що такий графік не забезпечить батькам рівність у проведенні вільного часу з дитиною, оскільки протягом тижня дитина проживає з матір`ю, лише перші та треті вихідні дні - з татом, а другі та четверті вихідні -з матір`ю. Саме такий графік спонукатиме сторін вчитись домовлятись щодо проводження часу з дитиною (щодо канікул, свят, інших днів). Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст.ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлює права, обов`язки та відповідальність батьків за виховання та розвиток дитини. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині встановлення [PERSON] для участі у вихованні та спілкуванні з дитиною: перші та треті вихідні місяці, починаючи з п`ятниці з 20 години до неділі 18 години (враховується час для підготування дитини до школи), 50% канікулярного періоду, святкові та будні за домовленістю з матір`ю [PERSON] . Ухвалення даного рішення, яким визначено способи участі батька у вихованні сина, уже є таким, що зобов`язує відповідачку не чинити перешкод позивачу у спілкуванні з сином у визначені у рішенні дні та години, а відтак відсутні підстави задовольняти окрему позовну вимогу про зобов`язання відповідачки не чинити перешкод батьку у спілкуванні з сином. Щодо запропонованого відповідачкою графіку, суд також вважає його передчасними, оскільки інші способи участі батька у вихованні сина сторони не обговорювали та органом опіки і піклування рішення щодо іншої участі батька у вихованні сина не приймалося. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог частково. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Зважаючи на вищенаведене, враховуючи рекомендації, викладені у Постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, що набула чинності для України 27.09.1991 року, ст.ст. 51, 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 56 ЦК України, ст.ст. 7, 10, 17, 18, 141, 150, 151, 153, 157-159 СК України, ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», п.п. 1.3, 1.7 Правил опіки та піклування, затверджених Наказом Держкомсім`ямолодь України, Міносвіти України, МОЗ України та Мінпраці України № 34/166/131/88 від 26.05.1999 року, ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України,

Outcome: dismissed