Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-27 00:00:00

покликаючись на порушення її права спільної сумісної власності подружжя на спільно нажите майно та невирішення питання щодо розподілу спільного майна подружжя як до, так і після розлучення з відповідачем, позивач у поданій до суду 03 червня 2021 року позовній заяві, вимоги по якій уточнені у заяві від 12 жовтня 2021 року просить: 1. Визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] : - земельну ділянку площею 0,20 га, яка розташована за адресою: с.Голишів Рівненського району Рівненської області (кадастровий номер 5624684900:10:000:0308), цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); - грошові кошти у розмірі 181 425 грн. 00 коп., які є вартістю зернозбирального комбайну марки Volvo BM 830, модель S 830, д.н.з. [NUMBER] , заводський номер [NUMBER] , № двигуна [NUMBER] , 1980 року випуску. - грошові кошти у розмірі 217 890 грн. 00 коп., які є вартістю автомобіля марки Volkswagen, модель LT35, 2006 року випуску; - грошові кошти у розмірі 250 670 грн. 00 коп., які є вартістю автомобіля марки Mercedes-Benz, модель Sprinter 311 CDI, 2004 року випуску; 2. Поділити земельну ділянку площею 0,20 га, яка розташована за адресою: с.Голишів Рівненського району Рівненської області (кадастровий номер 5624684900:10:000:0308), цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що є спільною сумісною власністю подружжя, визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 земельної ділянки. 3. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію від вартості спільно нажитого майна у розмірі 324 992 грн. 50 коп.; 4. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. У відзиві відповідач зауважує, що позивач пізно звернулася з вимогою про поділ спільного майна, оскільки з дня його відчуження минуло понад 5 років, а з дня розірвання шлюбу пройшло понад 7 років. На його переконання, не існує жодних об`єктивних причин, через які позивач протягом 5-ти років не міг дізнатися про заявлені ним порушення його прав, а тому він міг і мав усі можливості звернутися до суду в межах визначеного законом строку позовної давності. [PERSON] протягом всього часу, що передував її зверненню до суду з позовом про поділ спільного майна, не була позбавлена вжити відповідні заходи щодо захисту своїх прав у межах строків позовної давності. Однак, в межах трирічного строку позовної давності не вчинялись жодні дії, спрямовані на захист нібито порушених прав позивача, що підтверджується і матеріалами справи. За таких обставин, наявні безумовні підстави для застосування строків позовної давності до вирішення даного спору. Сторони перебували у шлюбних відносинах з 14.10.1997 року, який розірвано рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 19.06.2014 року (рішення набрало законної сили 13.08.2014 року). Проте після розлучення позивач разом з їхніми спільними дітьми проживали разом з відповідачем до кінця березня 2018 року, за адресою: [ADDRESS] . Спірна земельна ділянка, розташована за адресою: с.Голишів, Рівненського району, Рівненської області, (кадастровий номер 5624684900:10:000:0308) набута відповідачем у власність 31 липня 2013 року на підставі договору купівлі- продажу земельної ділянки, проте 29 травня 2014 року [PERSON] звернувся до директора ПП «Інтенсив-сервіс» із заявою про укладення договору на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Укладення договору та поділ ділянки відбулося уже в період після розірвання шлюбу, проте позивач у своїй позовній заяві підтверджує факт того, що вони разом з відповідачем спільно проживали аж до кінця березня 2018 року, а отже їй було відомо про поділ земельної ділянки, тим більше відповідач стверджує, що він не приховував даного факту від своєї колишньої дружини. Щодо питання розподілу іншого заявленого майна, а саме автомобілів марки MERSEDES-BENZ, модель SPRINTER 311 CDI, 2004 року випуску та VOLKSWAGEN, модель LT35, 2006 року випуску, а також зернозбирального комбайну, зазначає таке: автомобіль марки Volkswagen, модель LT35, 2006 року випуску відчужено ще у момент перебування позивача і відповідача у шлюбі, що взагалі виключає твердження про те, що відповідач не знала про його продаж, а автомобіль марки Mersedes-Benz, модель Sprinter 311 CDI, 2004 року випуску та зернозбиральний комбайн відчужено уже після розірвання шлюбу між сторонами, проте позивачу не могло було невідомо про дату його відчуження, адже вони спільно проживали з відповідачем до кінця березня 2018 року. Представник відповідача адвокат Штогрін В.С. у поданих письмових поясненнях додатково стверджує, що позивач долучила довідку про середню ринкову вартість комбайна зернозбирального VOLVO 830 та договір про оцінку вартості майна від 30 вересня 2021 року, відповідно до якої середня ринкова вартість комбайна зернозбирального становить 181\~425, 00 грн. Проте, відповідно до звіту №001509 від 11.11.2014 року та довідки-рахунка від 11.11.2014р. даний комбайн відчужено за 5\~000 грн., бо ринкова вартість автомобіля VOLVO-830 станом на 11.11.2014 р. становить 5\~000 грн. У постанові Верховного Суду у складі Об"днаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц (провадження N 61-9018сво18) зроблено висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим\~- неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Однак, така правова позиція поширюється лише у тих випадках, коли встановлення дійсної (ринкової) вартості на момент відчуження є неможливим. У нашому випадку ринкова вартість автомобіля встановлена та становить 5\~000 грн., що підтверджується копією довідки-рахунку №101220 від 11.11.2014 р., а отже рівноцінному поділу підлягає саме 5\~000 грн. за відчуження зернозбирального комбайну. Також вважає, що доцільним буде здійснити виділ не ідеальної Ѕ частки земельної ділянки (кадастровий номер 5624684900:10:000:0308), а відповідно виділити кожному з подружжя окрему земельну ділянку, кадастрові номера яких (5624684900:10:000:0387 та 5624684900:10:000:0386). Також у поданій заяві про застосування строків позовної давності додатково зауважує, що від позивача не приховувався факт відчуження спільного майна подружжя, а відтак позивачу було достеменно відомо час його відчуження. Позивач у суді підтримала позов повністю. Вважає, що оскільки майно продане чоловіком без її згоди та без погодження ціни продажу, вона має право на відшкодування половини вартості майна згідно оцінки експерта на час розгляду справи. Будучи допитаною\~в якості\~свідка,\~позивач показала,\~що у період шлюбу за спільні кошти та спільною працею збудовано житловий будинок загальною площею 181,2 кв.м, житловою 61,7 кв.м за адресою: [ADDRESS] ; який є предметом спору в іншій справі, придбано вантажний автомобіль марки Mеrsedes-Benz, модель Sprinter 311CDI, 2004 року випуску, вантажний автомобіль марки Volkswagen модель LT46, 2003 року випуску, зернозбиральний комбайн марки Volvo 830, земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий номер 5624684900:10:000:0308 в с.Голишів Рівненського району Рівненської області. Під час перебування в шлюбі вони в період з 2001 по 2009 роки неодноразово відчуджували транспортні засоби, зареєстровані на будь-кого з них, але це завжди робилося відкрито і письмової згоди не потребувало, виручені гроші використовувалися на потреби сім`ї. Представник позивача адвокат В.Шміт, підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, вважає, що всі шість позовних вимог підлягають до задоволення. Вартість спірного майна відповідачем не оспорювалася, а надана довідка про ринкову вартість зернозбирального комбайну у 5 тис. грн. викликає сміх. Оскільки на спірній земельній ділянці знаходиться самочинне майно, поділу вона не підлягає. Відповідач позов не визнав. Вказує, що позивачем пропущені строки позовної давності зі зверненням до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, бо позов потрібно подавати вчасно. Будучи допитаним в якості свідка, відповідач показав, що дружина бачила, що з двору зникли транспортні засоби, тому повинна була запідозрити їх продаж, її згоди на продаж він не питав. Автомобіль VOLKSWAGEN, модель LT35 на даний час зареєстрований на його сестру, але перебуває у нього, оскільки куплявся для перепродажу. Вантажний автомобіль марки Mеrsedes-Benz, модель Sprinter 311CDI, 2004 року випуску фактично проданий сусіду [PERSON] ще в 2010 році по довіреності, гроші витрачені на сім`ю, але зняв авто з реєстрації лише в 2016 році, коли сусід вирішив його продати. Комбайн продав дуже дешево і дружина бачила, що він зник. Вважає, що земельна ділянка це його особиста власність, не дивлячись на те, що при купівлі бралася згода позивача на її придбання за сімейні кошти. Представник відповідача адвокат В.Штогрін вважає, що пропуск строку позовної давності є самостійною підставою відмови в позові. Позивачу було достовірно відомо про продаж вказаних транспортних засобів, але з відповідним позовом вона до суду не зверталася. Суд, заслухавши їх пояснення, показання свідків, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, прийшов до таких висновків. Вимоги ст.264\~ЦПК Кодексу зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою. Як встановлено судом,\~у період шлюбу сторін з 14 жовтня 1997 року по 19 червня 2014 року ними придбано вантажний автомобіль марки Mеrsedes-Benz, модель Sprinter 311CDI, 2004 року випуску, вантажний автомобіль марки Volkswagen модель LT46, 2003 року випуску, зернозбиральний комбайн марки Volvo 830, земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий номер 5624684900:10:000:0308 в с.Голишів Рівненського району Рівненської області. Після розлучення сторони проживали разом у житловому будинку по [ADDRESS] . З квітня 2018 року позивач з двома меншими неповнолітніми дітьми сторін стала проживати без реєстрації в будинку матері її теперішнього чоловіка по [ADDRESS] , де і проживає на даний час з цими ж дітьми від шлюбу сторін, нинішнім чоловіком, з яким одружилася 24 квітня 2018 року, та їх спільною дитиною. Питання розподілу спільного майна подружжя не вирішувалося ні під час шлюбу, ні після розлучення. Вищевказаний комбайн 11 листопада 2014 року знятий з обліку за заявою власника відповідача по справі і 17 лютого 2015 року зареєстрований за новим власником. Дані обставини сторонами не заперечуються. Відповідачем заперечуються такі обставини. Про порушення свого права позивач дізналася 04 березня 2020 року, отримавши позовну заяву, у якій бувший чоловік просив визнати її такою, що втратила право користування житлом у їх спільному будинку по [ADDRESS] . Вартість зернозбирального комбайну марки Volvo BM 830, модель S 830, д.н.з. [NUMBER] , заводський номер [NUMBER] , № двигуна [NUMBER] , 1980 року випуску уі 181 425 грн. 00 коп. станом на 01 жовтня 2021 року підтверджена довідкою оцінювача ПП «Експерт-Сервіс-Альфа». Вартість автомобіля марки Volkswagen, модель LT35, 2006 року випуску у 217 890 грн. 00 коп. станом на 27 травня 2021 року підтверджена довідкою оцінювача ПП «Експерт-Сервіс-Альфа». Вартість автомобіля марки Mercedes-Benz, модель Sprinter 311 CDI, 2004 року випуску; у 250 670 грн. 00 коп. станом на 27 травня 2021 року підтверджена довідкою оцінювача ПП «Експерт-Сервіс-Альфа». Свідки [PERSON] \~стверджує,\~що у\~2010\~році дав\~гроші відповідачу\~за вантажний\~автомобіль марки Mercedes-Benz, модель Sprinter 311 CDI, 2004 року випуску, з обліку авто зняв в 2016 році, у позивача згоди на купівлю не питав, всі питання вирішував з відповідачем, який і переоформив авто у нотаріуса на його покупця. Свідок [PERSON] донька сторін стверджує, що батьки тривалий час займалися перепродажем автомобілей. До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України). За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків. Предметом даного спору є віднесення земельної ділянки та автомобілів до спільного майна подружжя та їх вартість, що впливає на розмір можливого відшкодування. Власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Норми ст.57, 60 СК встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.19, 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2, 3 ст.325\~ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Виходячи з аналізу зазначених норм права, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком, оскільки судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем "поза розумним сумнівом" доведено, що спірне майно придбане під час зареєстрованого шлюбу за спільні кошти подружжя. Закон не містить будь-яких застережень стосовно того, на кого зареєстроване майно. Доказів про те, що відповідач у більшій частині приймав участь у його придбанні, суду не надано. Відповідачем не спростовано, що спірне майно придбане за спільні кошти подружжя. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність порушеного цивільного права позивача. Об`єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача, відповідач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на обґрунтованість позову. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд керувався презумпцією спільності майна подружжя. Встановлено, що, спірне майно придбане сторонами під час шлюбу, тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, які мають право на його поділ, при цьому, частки дружини та чоловіка у зазначеному майні, які являються неподільними речами, є рівними. Оскільки земельні ділянка не підлягає реальному поділу її слід залишити у спільній частковій власності. При оцінці транспортних засобів суд виходив з їх ринкової (реальної) вартості, визначеної позивачем. Належних доказів іншої вартості відповідач не представив, а домовленості між ними про оцінку його продажу не було, що відповідачем не заперечується. Доводи відповідача про те, що зернозбиральний комбайн проданий відповідачем за 5 000 грн. до уваги не приймаються, оскільки його ціна визначена за згодою сторін, яка не відповідає його дійсній вартості, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний врахувати дійсну його вартість. Приймаючи рішення про стягнення із відповідача на користь позивача половини вартості проданих транспортних засобів суд вважає, що це рухоме майно належить до спільної сумісної власності подружжя і сторона відповідача не надала відповідних доказів на спростування їх ринкової вартості, яку визначила позивач. Вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи,\~на підставі експертної оцінки майна. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Щодо застосування строку позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦКУ позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивної можливістю цієї особи знати про ці обставини (зазначений висновок був сформований ще в Постанові Верховного суду від 29 жовтня 2014 року у справі №6-152цс14). Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в\~статті 76\~ЦК Української РСР, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Дана правова позиція викладена в постанові Верховного суду у справі №200/19766/16-ц від 15.01.2020 року. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17. Між тим, для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) фактори. При цьому, правило ч.1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Аналогічні правові позиції Верховного суду викладені у справах №6-2469цс16 від 16.11.2016 року; №6-832цс15 від 28.09.2016 року; №6-2165цс15 від 14.09.2016 року; №6-152цс14 від 29.10.2014 року; №6-1503цс16 від 21.12.2016 року; №6-3029цс16 від 08.06.2016 року. Таким чином, відповідно норм матеріального права початок перебігу строків звернення до суду обумовлюється ознаками виникнення таких юридичних фактів: 1) обізнаністю особи про порушення свого права; 2) обізнаністю про особу, яка порушила право; 3) наявності суб`єктивної можливості дізнатися про порушення свого права; 4) отримання інформації саме про порушення права, яке належить особі, а на загальних відомостей щодо можливого порушення. Водночас, із самого розуміння позовної давності (строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу) випливають додаткові критерії обчислення початку перебігу строку позовної давності, які розкривають її процесуальний зміст. Отримання особи відомостей про порушення свого права (особу, яка порушила право), наявність можливості дізнатися про порушення своїх прав повинні надавати можливість звернутися за захистом до суду з дотримання визначеної законом процесуальної форми. Обізнаність особи має надавати можливість сформувати предмет позовних вимог, який забезпечить захист порушеного права. Тобто, сформовані особою позовні вимоги мають забезпечувати належний та ефективний спосіб захисту. Таким чином, право звернення до суду, обумовлено моментом отримання інформації про порушене право або наявністю об`єктивних обставин, котрі вказують на можливість довідатись про таке порушення, таке право кореспондує процесуальним можливостям звернення до суду, що обов`язково супроводжується виконання процесуального порядку подачі позову. У постанові від 13.02.2018 р. Верховним Судом (справа №910/9452/17) зазначено, що в розумінні ст.256 ЦК України позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов`язується з конкретною вимогою про захист окремого порушенного права. Тобто, перебіг строку позовної давності обумовлено не лише наявністю у особи загальних відомостей про порушення прав, або наявністю можливості отримати загальну інформацію про таке порушення, а також можливість пред`явити до суду позовну вимогу конкретизовану підставами, якими вона обґрунтовується. У своїй позовній заяві позивач вказала, що нею не був пропущений строк позовної заяви, адже їй стало відомо щодо порушення права спільної сумісної власності подружжя з позовної заяви про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, 04.03.2020 року (справа №570/5834/19). На підставі викладеного вище, суд вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущений. Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п.6 ст.3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем був сплачений судовий збір в загальній сумі 4\~318 грн. 40 коп., проведена оцінка транспортних засобів варістю у 1 200 грн від 11 листопада 2020 року та у 1\~165 грн. від 01 жовтня 2021 року і ці кошти відповідно до\~ст.133 ЦПК України\~відносяться до судових витрат, які також покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позову з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати. З огляду\~на викладене,\~

Outcome: approved