Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-12 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтовування позову покликається на те, що він є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який йому було подаровано 15.12.2006 року дарувальником [PERSON] . На момент звернення до суду із позовом у будинку окрім позивача його дружини, доньки, двох онуків та батька, зареєстровані відповідачі у справі [PERSON] сестра відповідача, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які були зареєстровані у вказаному житловому будинку як члени сім`ї попереднього власника, до набуття його у власність позивачем. Позивач зазначає, що з 01.09.1994 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] проживають за адресою [ADDRESS] у індивідуальному житловому будинку, а [PERSON] проживає разом з вказаними особами з народження, тобто з [INFO] . Відповідачі не проживають в будинку позивача, не сплачують комунальні платежі, по утриманні житла участі не беруть, особистих речей в будинку не мають, проживають у власному будинку за адресою по [ADDRESS] з 1994 року. Перешкод в користуванні будинку їм не чинили. Ухвалою від 12.05.2022 року відкрито спрощене позовне провадження у справі із викликом сторін. В судовому засіданні а представник позивача позов підтримала з підстав наведених у позовній заяві, просить суд позов задоволити. Відповідачі та представник третьої особи у судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоч були належним чином повідомлені про час та місце розгляд справи. Відзиву на позовну заяву та пояснень третьої особи на адресу суду не надходило. Заяв про відкладення розгляд справи чи розгляд справи у їх відсутності відповідачі та представник третьої особи суд не надали. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. З копії Договору дарування житлового будинку, посвідченого 15.12.2006 року приватним нотаріусом Шараварою О. Р. та копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу 13227616 від 16.01.2007 року вбачається, що [PERSON] 15.12.2006 року прийняв у дар житловий будинок [ADDRESS] та 16.01.2007 року його право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Таким чином, звертаючись до суду із позовом позивач зазначає, що є одноособовим власником житлового будинку, в якому окрім інших зареєстрований він та відповідачі у справі. З копії довідки Давидівської сільської ради № 155 від 11.04.2022 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] голова д/г, [PERSON] дружина, [PERSON] дочка, [PERSON] онука, [PERSON] онук, [PERSON] як вказує позивач у позовній заяві батько позивача, а також [PERSON] сестра, [PERSON] інший с/сп, [PERSON] інший с/сп , [PERSON] , [INFO] інший с/сп. Позивач зазначає, що відповідачі у справі не є членами однак вказує, що такі набули право на проживання у спірному житловому будинку будучи членами сім`ї попереднього власника. Таким чином, встановлено, що відповідачі у справі правомірно набули права проживання будучи члена сім`ї власника. Стаття 41\~Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а ч. 4 даної статті зазначає, що право приватної власності є непорушним, що також закріплено і в ч. 1 ст. 321 ЦК України, яка вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Статтею 405 ЦК України визначені права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 405\~ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Для підтвердження відсутності відповідачів за місцем їх реєстрації позивачем надано суду акт обстеження житлово-побутових умов від 13.04.2022 року, в якому зазначено, що будинок по 1/2 частці належить на праві особистої власності [PERSON] та [PERSON] , яка є однією із відповідачів у справі. Стороною позивача разом з тим суду не представлено належних доказів для підтвердження факту перебування у власності позивача житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на час звернення до суду із позовом та розгляду справи судом. Будь яких клопотань про витребування доказів стороною позивача суду не заявлялось. Разом з тим наданий суду акт обстеження житлово-побутових умов від 13.04.2022 року, в якому зазначено, що відповідачі у справі не проживають у спірному житловому будинку із 01.09.1994 року та проживають в новозбудованому будинку в [ADDRESS] , про що підтверджують сусіди суд оцінює критично. Жодних доказів відсутності відповідачів за місцем їх реєстрації суду не представлено, а також стверджено у ході судового розгляду справи судом не встановлено, клопотань про допит свідків чи витребування доказів суду стороною позивача суду не заявлено. За правовою природою спосіб захисту цивільних прав та інтересів, викладений у статті 405 ЦК України, підлягає застосуванню судом у тому разі, коли член сім`ї власника житла, який попередньо проживав у цьому житловому приміщенні та у зв`язку з цим набув право користування ним, певний тривалий період часу не проживає у ньому без поважних причин. Відповідно, положення статті 405 ЦК України не підлягають до застосування у разі, коли члени сім`ї власника житла (у тому числі колишнього власника) продовжують проживати в ньому на час звернення з позовом до суду. Така ж за змістом правова конструкція захисту цивільних прав та інтересів реалізована законодавцем й у статтях 71, 72 ЖК УРСР. З урахуванням зазначеного вище, відмовляючи в задоволенні позову у повному обсязі, судом разом з іншим враховано, що позивачем не спростовано належними доказами у справі наявні у матеріалах справи розбіжності щодо осіб у власності яких перебуває спірний об`єкт нерухомого майна житловий будинок за адресою: [ADDRESS] на час звернення до суду із позовом та розгляду справи судом, а також відсутності відповідачів за місцем реєстрації протягом строків, визначених 405 ЦК України та 71, 72 ЖК УРСР. Згідно з ст.15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень ч.1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положень ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований, непідтверджений жодними доказами. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка є частиною національного законодавства України, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Таким чином, виходячи із суті та змісту заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки відповідачі правомірно набули право на житло у ньому, як член сім`ї власника, враховуючи, що відсутності їх за місцем проживання, користування ним, наявність іншого житлового приміщення у відповідачів, суду не доведено, а також враховуючи відсутність доказів перебування у власності позивача спірного житлового будинку на час розгляду справи судом, а тому з урахування характеру позовних вимог, в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.\~ На підставі ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України,

Outcome: dismissed