Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-20 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що 20 квітня 1988 р. Пустомитівським районним агропромисловим об`єднанням радгосп імені Котовського було видано наказ про видачу ордеру на право проживання у квартирах відомчого радгоспному будинку, який знаходиться в селі Милятичі, Пустомитівського району Львівської області. У наказі були зазначені особи, яким надається право на проживання у будинку. У наказі було допущено помилку, яка полягає у неправильному записі імені доньки та сина позивача. Замість « [PERSON] » у наказі помилково зазначено [PERSON] , та замість « [PERSON] » зазначено « [PERSON] ». Щодо позивача [PERSON] також не правильно зазначена дата його народження замість [INFO] зазначено 1986 рік народження. Жирівською сільською радою Пустомитівського району Львівської області була надана довідка про те, що 16-ти квартирний будинок [ADDRESS] дійсно переданий у комунальну власність Жирівської сільскої ради, згідно акту прийняття-передачі житлового фонду у комунальну власність Жирівської сільскої ради від 04.10.2000 р. Вище згадані документи підтверджують факт правомірності набуття права користування позивача кватирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , доказами, які підтверджують, що ім`я сина позивача [PERSON] , та ім`я доньки [PERSON] , є свідоцтво про їхнє народження. Позивач не може, безпосередньо, звернутись до Центру Надання Адміністративних Послуг, щоб зареєструвати право власності на квартиру, оскільки в документах, які підтверджують факт отримання ним квартири, допущенна помилка. Позивач змушений звернутись до суду з позовом про визнання права власності на своє майно. На підставі ст. ст. 15, 16, 325, 328, 345, 392, 383 ЦК України позивач звертається до суду із позовом, та просить такий задоволити. 12.10.2021 року провадження у справі відкрито. 15.11.2022 року задоволено клопотання представника позивача та замінено відповідача Пустомитівську районну державну адміністрацію Львівської області на належного - Солонківську сільську раду Солонківської сільської об`єднаної територіальної громади. 10.12.2021року справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав у ньому наведених просить такий задоволити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоч був належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. Суд, з`ясувавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Право на справедливий суд та доступ до правосуддя визначено також у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50). Відповідно до ст. ст. 124, 129 Конституції України і ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспрюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. З копії наказу Пустомитівського районного агропромислового обєднання Радгосп ім.. Котовського від 20.04.1988 року № 203 вбачається, що спільним рішенням адміністрації, Ради трудового колективу та профкому радгоспу ім. Котовського 4 квітня 1988 року, наказано видати ордер на право проживання у квартирі [ADDRESS] народних депутатів трактористу голові господарства [PERSON] , 1961 року народження, дружині [PERSON] 1965 року народження, дочці [PERSON] 1984 року народження та сину [PERSON] 1986 року народження. Відповідно до Акту приймання-передачі житлового фонду у комунальну власність, копія якого наявна в матеріалах справи 16-ти квартирний будинок [ADDRESS] дійсно переданий у комунальну власність Жирівської сільскої ради. Відповідно до довідки № 101 від 21.01.2021 року виконавчого комітету Солонківської сільської ради за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] 1961 року народження, дружина [PERSON] 1965 року народження, дочка [PERSON] (прізвище змінене з [PERSON] на [PERSON] внаслідок укладення шлюбу), син [PERSON] 1987 року народження, онуки [PERSON] та [PERSON] та інший співмешканець [PERSON] . Звертаючись до суду із позовом представник позивача вказує, що у наказі про видачу ордеру на про проживання у спірній квартирі помилково зазначені неправильні особисті дані наймачів, а саме: імена та дати народження дітей позивача співнаймачів. Разом з тим відповідно до рішення виконавчого комітету Жирівської сільської ради № 41 від 06.11.2017 року вирішено рекомендувати [PERSON] , мешканцю с. Милятичі, Пустомитівського району Львівської області, звернутись до суду, з метою встановлення факту належності правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS] . Позивач ж звертається до суду із позовом про визнання права власності однак враховуючи характер спірних правовідносин та наведені позивачем підстави позову судом встановлено невідповідність заявленого способу захисту порушених прав позивача визначеним позивачем під час звернення до суду із позовом підставам позову. Разом з тим, в матеріалах справи відсутній ордер на право проживання у спірній квартирі, клопотань про витребування доказів суду не заявлено, доказів втрати такого позивачем суду не представлено. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а одним із способів захисту прав та законних інтересів особи є визнання права. Відповідно до ст.\~4,\~5 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Виходячи з засад диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Окрім того, згідно положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що слід застосовувати і при розгляді заяви про забезпечення позову. У відповідності до вимог ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, позивач на підтвердження своїх вимог про визнання права власності на квартиру в судовому порядку на надав суду належних доказів відсутності іншого способу, окрім як визначений предмет та підстава позову, для захисту його порушеного права, зокрема неможливості у позасудовому порядку усунення перешкод, які унеможливлюють отримання позивачем правовстановлюючих документів на спірне майно. Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. Статтею 47 Конституції України гарантовано, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Стаття 345 ЦК України є загальною, оскільки відсилає до спеціального приватизаційного законодавства України. Умови одержання фізичними та юридичними особами державного майна та майна, що є в комунальній власності, визначаються Законом України «Про Державну програму приватизації», Законом України «Про приватизацію державного майна», Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», Законом України «Про приватизаційні папери», Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», Земельним кодексом України та іншими законодавчими й нормативно-правовими актами. Згідно ст. 9 Житлового кодексу Української РСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Порядок здійснення приватизації державного житла в Україні визначено Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Частиною 1 ст. 2 вказаного Закону (у редакції, чинній на момент приватизації спірної квартири) встановлено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно ч. 11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. У відповідності до ч. 1 ст. 21, ч. 1 ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Відповідно до ст. 58 ЖК Української РСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Передача квартир у власність громадян оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення . Таким чином, для участі в приватизації необхідно дотримання двох умов: постійне проживання у приміщенні, яке підлягає приватизації та його особисте звернення до органів приватизації. Згідно з п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян - громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі. Прийняті документи реєструються органом приватизації в окремому журналі. Наведені вище норми вказують на те, що участь у приватизації житла мають право брати особи, які на законних підставах вселилися та проживають у житловому приміщенні, що підлягає приватизації. Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак, і право на приватизацію. Разом з тим із наданих суду доказів вбачається наявність інших суб`єктів, зокрема інших співнаймачів спірного об`єкта житлового фонду, які могли б мати право на приватизацію. Таким чином у випадку задоволення позову та визнання права власності на спірну квартиру лише за позивачем, головою господарства, очевидним було б порушення прав третіх осіб, не залучених до участі у справі, а саме інших співкористувачів спірної квартири. Таким чином, виходячи із суті та змісту заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у представлених суду доказах, враховуючи визначений позивачем об`єкт спору, обраний позивачем спосіб захисту свого права не відповідає характеру спірних правовідносин, а тому оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed