Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-12 00:00:00

Позиція сторін у справі У червні 2021 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до ГО «ЄДИНА ПЛАНЕТА» та [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивач працює доцентом кафедри документознавства та інформаційної діяльності факультету політико-інформаційного менеджменту Національного університету «Острозька академія», кандидат наук із соціальних комунікацій. 17 червня 2020 року до неї звернулись із навчального закладу, у якому вона викладає за поясненнями щодо інформації, яку надіслав до Національного університету «Острозька академія» [PERSON] з вимогою її відсторонення від роботи. Пізніше на сторінці Компанії XyTpoOFF в соціальній мережі Facebook позивач побачила розміщений допис, із ідентичною інформацією, який містить недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь та ділову репутацію. Кампанія XyTpoOFF це кампанія за заборону виробництва хутра в Україні, яку ініціювала Громадська організація «ЄДИНА ПЛАНЕТА». [INFO], [INFO]. Кошти, які фондуються через сайт Кампанія XyTpoOFF перераховуються на рахунок ГО «ЄДИНА ПЛАНЕТА». Модератором сторінки Кампанії XyrpoOFF в соціальній мережі Facebook є [PERSON] , на сторінці зазначені його телефон та електронна адреса. [INFO]. [PERSON] є також координатором Компанії XyTpoOFF та співзасновником ГО «ЄДИНА ПЛАНЕТА». Позивач вважає, що у поширених текстах, формується негативний образ [PERSON] як «чорного піарника», який нехтує нормами журналістської етики. Зважаючи на вищезазначене, інформація, поширювана щодо позивача відповідачем, по-перше, має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення загальновизнаних правил співжиття, прийнятих у суспільстві вимог та принципів етики і моралі, так такою, що порушує немайнові права, по-друге не є оціночним судженням, а обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача. Інформація щодо позивача поширена відповідачем в соціальній мережі Facebook, на цю інформацію відреагувало 118 осіб і ще 43 особи розмістили її на своїх сторінках у соцмережах (станом на 17 червня 2020 року). Крім того [PERSON] надіслав її до Національного університету «Острозька академія», в якому позивач працює викладачем та до Міністерства освіти і науки України. Представник відповідача ГО «ЄДИНА ПЛАНЕТА» подав відзив на позов, в якому зазначив, що задоволення таких позовних вимог є незаконним та неприпустимим, з підстав того, що частина висловів у дописі: є оціночними судженнями; містять достовірні відомості; не містять фактичних даних про особу Позивача; є суспільно необхідною інформацією. Такі категорії інформації не можуть бути визнаними недостовірними відповідно до чинного законодавства. Позивач посилається на норму, відповідно до якої «негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширили, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Ця презумпція добропорядності звільняла позивача від тягаря доведення, натомість особа, яка поширила негативну інформацію (відповідач), зобов`язана була довести, що це достовірна інформація. Проте, вказана норма була виключена Законом України № 1170-VII від 27.03.2014 р. Напевно через це позивачем не додано до позовної заяви доказів, які б підтверджували як факт того що вказана інформація є недостовірною, так і доказів того, що поширення оспорюваної інформації завдало шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Більше того, позивачем не надано також і доказів поширення самої інформації. У позовній заяві зазначається, що оспорювана інформація поширена Відповідачем-1 на «сторінці Кампанії XyTpoOFF в соціальній мережі Facebook». Проте жодної веб-адреси, на якій вказана інформація розміщена, позивачем не зазначено. В тексті позовної заяви наявні скріншоти, на яких вказаний допис розміщено, проте ідентифікувати за цими скріншотами де в мережі Інтернет розміщена вказана інформація неможливо. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала, просила задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 вересня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Позивач надає суду скріншоти згідно із якими, на веб сторінці ГО «Єдина планета» та Кампанії XyTpoOFF в соціальній мережі Facebook опубліковано текст наступного змісту: «- Безпринципна прес-секретарка Асоціації звірівників України [PERSON] за гроші не лише поливає брудом громадські організації України, вводить в оману ЗМІ (імовірно - підкупає) та народних депутатів, а і викладає свої сумнівні уміння студентам державної "Острозької академії"... вимагаємо від Міністерство освіти і науки України та Національний університет «Острозька академія» терміново відсторонити [PERSON] від викладання, зважаючи на наступні факти: БРЕХЛИВИЙ ЧОРНИЙ ПІАР. Прес-служба очолювана [PERSON] паплюжить репутацію та порівнює із ТДІЛом та Аль -каїдою українські громадські організації Єдина Планета (активна кампанія ГО ХутроОЕБ), Відкриті клітки та інші ([INFO]). В реальності - ці українські ГО діють прозоро та повністю в межах законодавства та доброчесності. Брехливі новини прес-служби [PERSON] активно рекламує у пошуковику Google. ВВЕДЕННЯ В ОМАНУ ЗМІ. Повідомлення, які не відповідають дійсності, [PERSON] та її прес-служба розміщує у ЗМІ, імовірно - за кошти, без позначки "реклама". Один з останніх прикладів: [INFO] у подібних повідомленнях ГО Єдину Планету називають "радикалами", для чого немає і не наводиться жодних підтверджень. УМИСНІ МАНІПУЛЯЦІЇ. Буквально в останній новині, яку підготувала днями [PERSON] , "Підлітки вимагали від "Слуги народу" заборонити звіроферми" розповідається, що в акції взяли участь здебільшого підлітки: [INFO] [PERSON] особисто була присутня на ації і не могла не бачити, що середній вік учасників акції переважає 27 років. Таких умисних маніпуляцій на сайті АЗУ безліч. СИСТЕМАТИЧНЕ ПОЛИВАННЯ БРУДОМ ДОБРОСОВІСНИХ ГО. Ось лише незначна частина брудних "комунікацій" прес-служби, яку очолює [PERSON] , у кожній - відверта брехня чи маніпуляції... «! Враховуючи чисельні факти недобросовісних комунікацій, ми переконані, що [PERSON] не має морального та професійного права вчити студентів державних ВНЗ та має бути назавжди відсторонена від такої відповідальної місії як викладання.». Позивач зазначає, що така інформація є фактичними твердженнями, є негативною, недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права. Позиція суду та оцінка аргументів сторін Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (частина четверта статті 32 Конституції України). Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частинами другою та третьою статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. У пункті 1 постанови Пленум Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Відповідно ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. В силу ст. 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідно до п.19. Постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 р. за №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, п. 46). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. (Jerusalem v.Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11). Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року). Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання названого принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Відповідно до частини першої статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Не заслуговують на увагу твердження сторони позивача про те, що «негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності), адже відповідна норма була виключена Законом України № 1170-VII від 27.03.2014 р. Згідно із частиною першою статті 100 ЦПК України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Відповідно до ч.2 даної статті електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Відповідно до ч.1 ЗУ «Про авторське право та суміжні права», веб-сторінка - складова частина веб-сайту, що може містити дані, електронну (цифрову) інформацію, інші об`єкти авторського права і (або) суміжних прав тощо. В свою чергу веб-сайт - сукупність даних, електронної (цифрової*) інформації, інших об`єктів авторського права і (або) суміжних прав тощо, пов`язаних між собою і структурованих у межах адреси веб-сайту і (або) облікового запису власника цього веб-сайту, доступ до яких здійснюється через адресу мережі Інтернет, що може складатися з доменного імені, записів про каталоги або виклики і (або) числової адреси за Інтернет-протоколом. Жодної веб-адреси, на якій спірна інформація розміщена, позивачем не зазначено. Суд знаходить слушними доводи сторони відповідача про те, що наявні в тексті позовної заяви скріншоти, не дають можливості ідентифікувати де в мережі Інтернет розміщена вказана інформація. Такий доказ ніяким чином не підтверджує факт того, де та коли така інформація була розміщена, він не може бути визнаний допустимим доказом, як визначено статтею 78 ЦПК України. Щодо висновку семантико-текстуальної експертизи суд зазначає наступне. Додатком до позовної заяви позивач подала Висновок №76/20 семантико-текстуальної експертизи писемного мовлення від 05 серпня 2020 року, проведеного ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива», а саме експертом Фраймович Л.В. Згаданий Висновок, також є недопустимим доказом в розумінні статті 78 ЦПК України оскільки отриманий із порушенням порядку, встановленого законом. Відповідно до ч. 3 ст.7 Закону «Про судову експертизу» виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз. Відповідно до п. 1.2.1. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, основними видами (підвидами) експертизи є, зокрема, криміналістична, до якої відноситься, в тому числі, лінгвістична експертиза мовлення. Семантико-текстуальна експертиза є підвидом саме лінгвістичної експертизи. Отже, лінгвістична експертиза, яка є підвидом криміналістичної експертизи, могла проводиться винятково державними спеціалізованими установами, які передбачені Законом «Про судову експертизу», а відтак суд не приймає до уваги долучений висновок. Натомість долучений Висновок підготований експертом приватного підприємства - ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива», що є порушенням вказаних положень Закону. Відповідно до ст. 8 Закону «Про судову експертизу», методики проведення судових експертиз (крім судово-медичних та судово-психіатричних) підлягають атестації та державній реєстрації в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. Отже, будь-яка судова лінгвістична експертиза має бути проведена винятково за затвердженою методикою. У Висновку не вказано жодної методики, на основі якої вона проводилась. Експерт лише навела перелік використаної літератури та чотири методи аналізу (контент-аналізу, логіко-граматичного аналізу синтаксичної структури словесних конструкцій, семантико-синтаксичного та лінгвістичного аналізу), які вона використовувала. Але такі джерела і способи не є повноцінною методикою. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог в частині поширення спірної інформації відповідачами, а відтак позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed