Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-11 00:00:00

У січні 2022 року до суду надійшла вказана цивільна справа за позовом\~ [PERSON] до\~ [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов обґрунтовано тим, що позивачка є співвласницею квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідач зареєстрований у вказаній квартирі, проте не проживає в ній, комунальні платежі за квартиру не сплачує, участі в її утриманні не бере, самостійно виписатися з квартири не бажає. Вказане зумовлює порушення прав позивачки як власниці вільно розпоряджатися її майном, у зв`язку з чим позивачка вимушена була звернутися до суду із даним позовом. Ухвалою суду від 28 лютого 2022 року провадження у справі відкрито, постановлено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Сторони у судове засідання не з`явилися. Позивачка подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Від відповідача до суду жодних заяв чи клопотань не надходило, відзив відповідач також не подавав. На підставі ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд прийшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивачка та [PERSON] є співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією відповідного договору купівлі-продажу, копією витягу з Державного реєстр управочинів та витягу про державну реєстрацію прав. Відповідно копії акту про встановлення факту непроживання відповідача від 11.11.2021 року, останній зареєстрований зареєстрований у квартирі позивачки та заінтересованої особи за вказаною адресою. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.ст. 379, 380 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема житло-житловий будинок. Положення ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачають право власника використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України, право члена сім`ї власника будинку, який не є співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним з ним проживанням у цьому будинку. Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Судом встановлено, що позивачка є співвласницею квартири за адресою: [ADDRESS] і визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, необхідно позивачці для безперешкодного користування її нерухомістю, чого вона наразі позбавлена. Щодо вказаних обставин суд зазначає та звертає увагу на наступне. Відповідно до п.2 ч.1 ст.18 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні", зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Беручи до уваги зазначене вище, звертаючи увагу на вказані норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про передчасність звернення позивачки до суду із вказаним позовом, оскільки вона має право звернутися до суду тільки після отримання відмови від органу реєстрації за її зверненням із заявою про зняття з реєстрації відповідача. Звернення до суду до цього моменту є передчасним, і в такому випадку суд підміняє органи реєстрації, що не відповідає закону. У зв`язку із вищезазначеним суд вбачає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Крім того, позивачем не доведено належним чином суду сам факт порушення її прав з боку відповідача. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed