Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-14 00:00:00

У грудні 2020 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 1990 року. Від спільного проживання мають двох дітей: [PERSON] , 1990 року народження, [PERSON] , 2000 року народження. Спільно з дружиною ними була придбана квартира в [ADDRESS] , де вони проживали разом всією родиною. У 2002 році він розпочав власний бізнес, що пов`язано з різними ризиками. Зважаючи на це та на те, що він дивом уник смертельного ДТП, вирішили придбати земельну ділянку, але оформити її на доньку, якій на той час виповнилось два роки. Саме тому оспорюваний договір був укладений відповідачкою. У 2003-2004 роках на земельній ділянці будують житловий будинок, який використовували для відпочинку родиною. Також у 2003 році ним була придбана ще частина земельної ділянки, яка була суміжної до спірної, та всі ділянки були об`єднані в одну та обнесені спільним парканом. Через смертельну хворобу його дружина [PERSON] померла у 2009 році, він був опікуном своїх дітей, проживали разом в квартирі в м.Києві. Вказав, що його донька підпала під негативний вплив третіх осіб, які налаштовують дитину проти нього, проти свого брата. Поступово відносини між ними погіршувались. На початку 2020 року йому стало відомо, що відповідачка має на меті продати земельну ділянку з житловим будинком без його погодження. Разом з тим, дана земельна ділянка, хоч і набута донькою на підставі договору купівлі-продажу, але на момент придбання їй виповнилось лише два роки, а на час будівництва будинку - три роки. Тобто відповідачка була лиш номінальним власником майна. А покупцем за договором був саме він, що також підтверджено розпискою про передачу грошових коштів, утримував весь цей час ділянку саме він, ним побудовано житловий будинок. Вважає, що договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки є недійсним в частині покупця. У добровільному порядку відповідачка відмовляється усувати порушення його прав. Просив суд визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 09 жовтня 2002 року, розташованої за адресою: [ADDRESS] , площею 0,167 га частково недійсним у частині покупця і перевести обовязок покупця з [PERSON] на [PERSON] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.02.2020 року відкрито провадження у справі, розпочато підготовче провадження та призначено підготовче засідання. 06 березня 2020 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з позовом [PERSON] вказала, що після смерті матері між нею та батьком, братом склались напружені відносини. Батько про неї не дбав, вона вимушена з ранніх років працювати. Але вона закінчила школу та навчається в університеті. Все майно, чим володіє їх родина - це майно, зароблене її мамою, в тому числі й земельні ділянки в с.Білогородка. Але після її смерті батько так і не звернувся до нотаріальної контори, щоб і вона могла успадкувати певну частину майна, натомість деяке майно розпродав, а в даний час не надає нотаріусу оригіналів правовстановлюючих документів. Тому вона бажає покращити свої житлові умови, не залежати від батька та брата, продавши земельну ділянку, на якій знаходиться спалений будинок, та придбавши інше житло. Вказала, що спірна земельна ділянка була придбана не за рахунок коштів позивача, а за кошти покійної прабабусі по лінії матері. Саме тому покупцем в договорі вказана вона, а не батько. Жодних перешкод у оформлені земельної ділянки на мати за її життя не було, або інших поважних причин (такі як уникнення смертельної ДТП, ведення бізнесу) також не існувало та є вигадками позивача. Оскільки вже 2004 році була придбана ще одна ділянка поруч та оформлена саме на [PERSON] . Вважає, що оспорюваний договір укладений відповідно до вимог діючого на той час законодавства, а позов є надуманим та безпідставним. Просила відмовити в задоволенні позову. 26 червня 2020 року та 20 листопада 2020 року [PERSON] подала суду заяви про застосування строку позовної давності, оскільки оспорюваний правочин укладений ще в 2002 року, трирічний строк сплинув у 2005 році, а позивач звернувся до суду лише в 2020 році. Про укладений правочин [PERSON] були відомі всі обставини , так як він підписував договір від її імені та про всі обставини придбання ділянки йому було відомо. Просила відмовити у задоволенні позову також через сплив строку позовної давності. 20 травня 2021 року до суду надійшли додаткові пояснення [PERSON] . Зазначила, що не може бути поважною причиною укладення договору на неї, побоювання позивача за своє життя, так як після його смерті нерухоме майно спадкується його дітьми. Її мати як громадянка іншої держави також мала право купити земельну ділянку. Такі пояснення позивача вважає вигадками. Позивач не вказує чому протягом довгого часу не переоформив ділянку на себе або на її мати. Просить врахувати, що з поданих доказів вбачається, що вона стала власницею земельної ділянки не на підставі договору купівлі-продажу, а на підставі рішення сільської ради про передачу їй цієї земельної ділянки, ці ділянки мають навіть різні площі. Просила суд відмовити в задоволенні позову. 09 липня 2021 року до суду надійшли додаткові пояснення позивача. [PERSON] зазначив, що інформацією з податкової інспекції підтверджується наявність в нього доходу на час придбання спірної земельної ділянки. Натомість відповідачка не надала доказів легалізації коштів її бабусі, яка була громадянкою Російської Федерації. Тому вона не надала доказів походження коштів на придбання майна. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.09.2021 року підготовче провадження у справі закрите. Призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадження, встановивши загальний порядок дослідження доказів у праві. У судове засідання 15.07.2022 року позивач та представник позивача з`явилися. Позов підтримали та просили суд позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання з`явився. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 09 жовтня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] , який діяв за свою неповнолітнє доньку [PERSON] , укладено договір купівл-продажу земельної ділянки площею 0,167 га, розміщену на території [ADDRESS] , надану для будівництва та обслуговування житлового будинку. Договір посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Федотовою О.В. З пояснень сторін встановлено, що на час придбання даної земельної ділянки [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , та мали двох дітей: [PERSON] , 1990 року народження, та [PERSON] , 2000 року народження. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Аналогічна норма містилась в Кодексі про шлюб та сім`ю, чинного на час укладення оспорюваного правочину. Звертаючись до суду з даним позовом [PERSON] вказував про номінальність відповідача як власника спірної земельної ділянки, а себе вважає фактичним власником, оскільки майно придбано за його кошти. При цьому позивач не вказав чи це його особисті кошти чи кошти спільні подружні кошти. Так, особа, яка вважає себе власником цього майна має в суді довести правові підстави недійсності такого правочину в частині покупця та надати належні докази придбання майна за його особисті кошти. Позивач посилається на норми ЦК України. Зокрема, відповідно до частини 1 статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Разом з тим, відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. До договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Оспорюваний договір укладений у 2002 році. Таким чином, при вирішенні спору суд керується нормами ЦК УРСР. Відповідно до ст.224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат. Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Вцілому зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Положеннями ст. 60 ЦК УРСР визначено, що недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших її частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і без включення недійсної її частини. У цьому разі суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним (пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї, та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, такий договір може бути визнаний недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Зокрема, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що цей договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно (постанова Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 265/3310/17 (провадження № 61-2308св19). Тлумачення законодавчих норм свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; по-друге, наявність підстав для оспорення правочину; по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Аналіз чинного цивільного законодавства свідчить про те, що переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі продажу нерухомого майна можливо або в порядку та на підставі ст. 362 ЦК України (ст.114 ЦК УРСР) (переважне право купівлі частки майна у праві спільної часткової власності), яка не поширюється на спірні правовідносини або у разі визнання договору недійсним в частині прав та обов`язків покупця. Згідно оспорюваного договору купівлі-продажу відповідач [PERSON] придбала земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , - у [PERSON] вартістю 580 грн. У відповідності до п. 2.1 Договору гроші [PERSON] отримала від [PERSON] до підписання цього договору. Цей договір є підставою для видачі державного акту на право власності на землю (п.5.1 Договору). Відповідно до вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої 14 червня 1994 року та чинної на час посвідчення правочину, та Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Як вбачається з матеріалів справи, укладеним договором сторони (від імені неповнолітньої виступав її батько - [PERSON] ) підтвердили, що їх волевиявлення є вільним і усвідомленим, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому, фактично позивачем як батьком надано згоду на укладення цього договору, справжність підпису сторін засвідчено нотаріусом. Посилання позивача на те, що земельна ділянка була за домовленістю між ним та [PERSON] оформлена на їх доньку - відповідача по справі, не може вважатись належним та допустимим доказом в розумінні статей 77-78 ЦПК України, оскільки доказів погодження такої домовленості між сторонами суду не надано, приміток або заперечень в оспорюваному договорі купівлі - продажу від його імені, або імені [PERSON] відсутні, натомість договір підписаний позивачем без зауважень, жодних заяв нотаріусу не надавав. Згідно договору купівлі-продажу покупцем була [PERSON] , під час укладення договору покупець, законний представник та продавець діяли добровільно і перебували при здоровому глузді та ясній пам`яті, розуміючі значення свої дій, попередньо були ознайомленні нотаріусом з приписами законодавства, що регулюють укладений ними правочин. Продаж ділянки було здійснено за 580 грн., які сплачені в повному обсязі покупцем до підписання договору проте, будь-яких належних доказів, що кошти були перераховані з рахунку позивача або це були особисті кошти позивача, суду не надано. Посилання [PERSON] на розписку про передачу коштів (а.с.23) суд до уваги не бере. Так, за текстом розписки «Я, [PERSON] получил от [PERSON] сумму в пять тысяч долларов США в качестве оплаты за земельный участок в стодолларовых купюрах». При цьому в матеріалах справи відсутні докази належності спірної земельної ділянки саме [PERSON] , в той час як продавцем за договором була [PERSON] , будь-які доручення, довіреності щодо отримання коштів за продавця позивач суду не надав. Також відсутні будь-які пояснення іншої сторони правочину - [PERSON] щодо обставин придбання земельної ділянки. Будь-яких інших належних та допустимих доказів позивач суду не надав. Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Враховуючи, що позивачем не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема те, що відповідач був формальним покупцем, тобто набувачем прав за оспорюваним договором купівлі-продажу земельної ділянки, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання його частково недійсним та переведення за позивачем прав і обов`язків покупця. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed