Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-31 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 25 липня 2015 року він перебував з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу 27\~травня 2020 року ними за спільні кошти подружжя був придбаний автомобіль Land Rover Range Rover Evoque, 2015 року випуску, коричневого кольору, орієнтовна вартість якого станом на день подачі позову становила 23000 доларів США, що еквівалентно 625008 грн 10 коп. Зазначає, що оскільки майно було придбано ним та відповідачем за час шлюбу, тому воно належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності, а тому він має намір поділити вище вказане майно, шляхом визнання автомобіля спільною сумісної власністю подружжя та визнання за ним права власності на Ѕ частину транспортного засобу автомобіля Land Rover Range Rover Evoque, 2015 року випуску, коричневого кольору, який зареєстровано 27 травня 2020 року ТСЦ №\~6341 РСЦ МВС в Харківській області на ім`я [PERSON] , державний реєстраційний номер [NUMBER] . Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 19 липня 2021 року за заявою позивача вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони [PERSON] вчиняти будь-які дії щодо відчуження транспортного засобу автомобіля Land Rover Range Rover Evoque, 2015 року випуску, коричневого кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER] , який зареєстровано 27\~травня 2020 року ТСЦ № 6341 РСЦ МВС в Харківській області на ім`я [PERSON] . Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 22 липня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. У відзиві відповідачка [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову з підстав того, що спірний автомобіль вона придбала за власні кошти, які заощадила ще до шлюбу і тримала для наступного придбання автомобіля. Заощаджені кошти були нею отримані до шлюбу в якості допомоги дітям померлого годувальника, оскільки у ранньому віці вона втратила батька, після чого отримувала ці виплати від держави. Крім того, до шлюбу вона займалася бізнесом, від якого також отримувала доходи. Заощаджені до шлюбу кошти вона зберігала у доларах США і утримувала їх окремо від сімейних коштів. Вказані кошти вона зберігала саме на придбання квартири і машини. Про її власні кошти позивач знав, тому він не претендував на це майно. Після припинення сімейних відносин та початку процедури розлучення позивач з власної ініціативи добровільно підтвердив вказані факти в нотаріальному порядку. Так, 21 квітня 2021 року [PERSON] , перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті, повністю розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, без будь-якого примусу з боку інших осіб, як морального, так і фізичного, склав нотаріальну заяву, якою підтвердив той факт, що грошові кошти, які були витрачені [PERSON] на придбання автомобіля є її особистою приватною власністю і таким чином, на придбаний автомобіль не поширюються положення статті 60 СК України. У заяві він також зазначив, що не має і не буде мати будь-яких претензій відносно даного рухомого майна та не буде звертатися в суд по даному питанню. Також він зазначив, що не має заперечень проти оформлення нею будь-яких договорів відчуження, та те, що подальше розпорядження автомобілем буде здійснюватися нею за ціною та на умовах на її розсуд, без будь-якої згоди на це [PERSON] . Позивач в заяві окремо зазначив, що викладені в ній факти відповідають дійсності, вона вчиняється добровільно, без будь-якого тиску (фізичного чи морального), є проявом його вільного волевиявлення і не вчиняється під впливом тяжкої для нього обставини. Вказана заява була посвідчена приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. (а.с. 63-66). Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 28 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 05 листопада 2021 року від позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, у якій він зауважив, що отримував достатній дохід для придбання спірного автомобіля. Що стосується нотаріально посвідченої заяви, то він її склав з метою позасудового порядку здійснити поділ спірного автомобіля. Вказані у заяві твердження він не підтверджує і повідомляє суд, що на сьогодні у сторін виник спір про поділ спільного майна подружжя спірного транспортного засобу. Відповідачка, отримавши від нього вказану заяву, все-одно стягнула з нього аліменти, грошові кошти на компенсацію половини вартості спірного автомобіля не сплатила, тобто умов домовленості щодо поділу вказаного майна не виконала. З огляду на вказане, він звернувся до суду. Також зазначає, що відповідачка отримувала пенсію та здійснювала як фізична особа підприємець господарську діяльність, однак доказів того, що вказані грошові кошти не витрачалися нею на своє утримання, а відповідачка здійснювала їх обмін в іноземну валюту долар США вона не надала. Інформація із податкової також не відображає чистий дохід відповідачки та не підтверджує факту того, що відповідачка свій чистий дохід не витрачала на своє утримання, навчання у сфері своєї діяльності (на курси, майстер-класи тощо), а саме накопичила в доларах США та в 2020 році за них придбала спірний автомобіль (а.с. 184-188). В останнє судове засідання сторони не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином. Відповідачка [PERSON] подала заяву про розгляд справи без її участі. Від представника позивача [PERSON] адвоката Якименко О.І. надійшла заява про відкладення у черговий раз судового засідання. Однак, до заяви не додано доказів поважності причин неявки позивача та його представника у судове засідання, крім того, судовий розгляд по суті неодноразово відкладався, у тому числі, за клопотанням представника позивача, тому суд на підставі ч. 3 ст. 223 ЦПК України дійшов висновку про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, фіксація судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснювалась, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, дійшов наступних висновків. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 25 липня 2015 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 7). Згідно з договором купівлі-продажу від 27 травня 2020 року [PERSON] продав [PERSON] транспортний засіб Land Rover Range Rover Evoque, 2015 року випуску, коричневого кольору, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] за ціною 300000 грн (а.с. 104-105). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль Land Rover Range Rover Evoque, 2015 року випуску, коричневого кольору, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] зареєстровано 27 травня 2020 року на праві власності на ім`я [PERSON] , державний реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 73). За інформацією Головного управління ДПС у Сумській області від 03 серпня 2021 року №\~10767/6/18-28-24-01-14 згідно Реєстру самозайнятих осіб Сумської області [PERSON] в період з 13 січня 2010 року по 07 серпня 2014 року перебувала на обліку як фізична особа-підприємець за основним видом діяльності: 52.48.9 «Роздрібна торгівля іншими непродовольчими товарами, не віднесеними до інших групувань». Відповідно до поданих декларацій фізичною особою підприємцем [PERSON] задекларовано дохід від здійснення господарської діяльності у 2010 році, 2018 2020 роках, а саме: І кв. 2010 р. 15000 грн; ІІ кв. 2010 р. 62000 грн; ІІІ кв. 2010 р. 40000 грн; ІV кв. 2010 р. 3000\~грн; 2018 р. 15000 грн; 2019 р. 117500 грн; 2020 р. 390400 грн. В період з 01 січня 2011 року по 07 серпня 2014 року ФОП [PERSON] дохід не отримувала (а.с. 114, 115-118). За повідомленням Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 15\~вересня 2021 року № 1800-0202-8/45217 [PERSON] з 15 травня 1997 року по 30 червня 2013 року отримувала пенсію у зв`язку з втратою годувальника за померлого батька [PERSON] , обчислену за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV (а.с. 123, 124-140). Згідно з інформацією про обсяги нарахування коштів підприємством, наданої філією АТ «Укрексімбанк» у м.\~Сумах за період з 01 січня 2018 року по 28 вересня 2021 року [PERSON] отримав дохід у сумі 993\~180\~грн 04 коп., середньомісячне зарахування становить 22\~070\~грн 67\~коп. (а.с. 192-194). У заяві від 21 квітня 2021 року, посвідченої приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В., зареєстрованої в реєстрі за № 795 [PERSON] , перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті, повністю розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, без будь-якого примусу з боку інших осіб, як морального, так і фізичного, підтвердив той факт, що грошові кошти, які були витрачені [PERSON] на придбання автомобіля Land Rover Range Rover Evoque, реєстраційний номер [NUMBER] , 2015 року випуску, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , коричневого кольору є її особистою приватною власністю і таким чином, на придбаний автомобіль не поширюються положення статті 60 «Підстава набуття права спільної сумісної власності подружжя» Сімейного кодексу України. У заяві він також зазначив, що не має і не буде мати будь-яких претензій відносно даного рухомого майна та не буде звертатися в суд по даному питанню. Також він зазначив, що з діями його дружини, які відповідають інтересам сім`ї він повністю згодний і не має заперечень проти оформлення будь-яких договорів відчуження. Також він повідомив, що подальше розпорядження зазначеним вище рухомим майном буде здійснюватися його дружиною [PERSON] за ціною та на умовах на її розсуд, без витребування від нього будь-яких згод на це. [PERSON] в заяві окремо зазначив, що викладені в ній факти відповідають дійсності, вона вчиняється добровільно, без будь-якого тиску (фізичного чи морального), є проявом його вільного волевиявлення і не вчиняється під впливом тяжкої для нього обставини. Вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків цього правочину, у тому числі зміст ст. 57 «Майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», ст. 60 «Підстава набуття права спільної сумісної власності подружжя», ст. 65 «Право подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя» Сімейного кодексу України йому нотаріусом роз`яснено (а.с. 72). У статті 60\~СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. Частиною першою\~статті 57 СК України\~встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. За змістом статей\~69,\~70 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 23, 24 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК), ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму статті 60\~СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Вказаних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року у справі №\~711/2302/18, які відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України мають враховуватися судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. Вирішуючи спір, суд виходить з того, що у нотаріально посвідченій заяві від 21 квітня 2021 року [PERSON] визнав той факт, що спірний автомобіль був придбаний відповідачкою [PERSON] за її особисті кошти і, таким чином, на придбаний автомобіль не поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права). Саме такий висновок щодо цієї доктрини зроблено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18). Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц (провадження №\~61-2032св19). На думку суду, позиція позивача про те, що спірний автомобіль був придбаний за спільні кошти подружжя, тому є їхньою спільною сумісною власністю при пред`явленні даного позову суперечить його попередній поведінці про те, що у нотаріально посвідчений заяві від 21 квітня 2021 року він підтвердив той факт, що спірний автомобіль був придбаний відповідачкою за її особисті кошти і, таким чином, на придбаний автомобіль не поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. Посилання позивача у відповіді на відзив на те, що нотаріально посвідченою заявою він мав намір в позасудовому порядку здійснити поділ спірного автомобіля суд відхиляє, оскільки заява від 21\~квітня 2021 року не містить жодного посилання на поділ майна подружжя, а містить чітке й однозначне волевиявлення позивача про те, що спірний автомобіль є особистою приватною власністю відповідачки. Вказана заява позивача є чинною, в матеріалах справи відсутні дані про відкликання чи скасування у встановленому законом порядку цієї заяви. За таких обставин, оскільки спірний автомобіль хоча і був придбаний під час шлюбу сторін, але за рахунок належних відповідачці особистих коштів, а не спільною працею сторін, тому [PERSON] є його єдиним власником. Отже, у задоволенні позову слід відмовити. Оскільки в позові відмовлено, судові витрати відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача. Крім того, відповідно до частини 9 статті 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. За таких обставин, оскільки у задоволенні позову відмовлено повністю, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Зарічного районного суду м.\~Суми від 19 липня 2021 року у даній справі необхідно скасувати. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed