Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-10 00:00:00

03.12.2020 року представник Головного управління Національної поліції України звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за надані комунальні послуги, квартирну плату, втрат від інфляції процесів та 3 % річних. В обґрунтування позову вказує, що відповідач [PERSON] зареєстрований та постійно проживає за адресою: [ADDRESS] (відомчий гуртожиток Головного управління) на підставі ордера виданого 15.07.2003 Головним управлінням МВС України в Київській області (з 07.11.2015 Головне управління Національної поліції в Київській області) та отримував послуги, що надавались Головним управлінням Національної поліції України в Київській області. Між Позивачем та Відповідачем встановилися зобов`язальні правовідносини з приводу надання житлово-комунальних послуг під час проживання на зазначеній житловій площі та оплату коштів за користування Станом на 01.09.2020 сума заборгованості за особовим рахунком Відповідача складає 28254,75 грн. Це свідчить про неналежне виконання відповідачем зобов`язань, а тому порушує право Позивача на одержання плати за надані комунальні послуги в установлений законодавством строк. Представник позивача, просив стягнути з Відповідача [PERSON] на користь Головного управління Національної поліції України в Київській області 27115,89 грн. боргу за надані комунальні послуги; втрати від інфляційних процесів 32.5,39 грн. та 3 % річних 813,47,грн., всього 28254,75 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.12.2020 року позовну справу залишено без руху та надано час на усунення недоліків, а саме сплату судового збору. 15.03.2020 року позивачем усунуто недоліки. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.03.2021 року провадження в справі було відкрито в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання на 21.07.2021 року. Згідно розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Дідура М.О. щодо повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано на розгляд судді Волчко А.Я. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.09.2021 року провадження в справі було прийнято до провадження, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, із призначенням судового засідання на 31.01.2022 року. З метою реалізації позивачем його прав, судом неодноразово відкладалося судове засідання, на виконання вимог ч. 5 ст.12, ст.\~51, ст.\~197 ЦПК, з метою роз`яснено останньому його права, в тому числі право на заміну належного відповідача, а також наслідки невчинення таких дій. Однак, в кінцевому рахунку, позивач жодних клопотань, заяв, як-то про заміну неналежного відповідача, про вступ у справу інших осіб, залучення співвідповідачів, уточнення позовних вимог, а також щодо інших питань, передбачених\~ст. 197 ЦПК України, не заявив. У судові засідання, призначені на 31.01.2022 року на 09:45 год., 28.04.2022 року на 11:30 год., на 11.07.2022 року на 09:00 год. позивач не з`явився, жодних клопотань, заяв, як-то про заміну неналежного відповідача, суду не надав. Представник позивача надав заяву про розгляд справи без його участі, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи він був повідомлений належним чином. За письмовою згодою представника позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. ст. 280-281 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю, з таких підстав. Судом встановлено, що у позовній заяві Головного управління Національної поліції України про стягнення заборгованості за надані комунальні послуги, квартирну плату, втрат від інфляції процесів та 3 % річних, представником позивача не визначено належного відповідача. Так, позов містить відомості про спірну заборгованість зі сплати житлово-комунальних послуг [PERSON] , яка проживає відповідно до ордеру № 000051, за адресою [ADDRESS] (відомчий гуртожиток Головного управління). Однак, позивач просить стягнути заборгованість, яка виникла за адресою: [ADDRESS] з [PERSON] , зазначаючи відповідачем іншу особу у прохальній частині позовної заяви. Слід зазначити, що відповідно до довідок та розрахунків заборгованості, спірна заборгованість виникла за адресою [ADDRESS] , власником кімнати [ADDRESS] , якої є [PERSON] , однак позивач просить стягнути відповідну заборгованість з [PERSON] , не обумовлюючи зазначене письмовими доказами. Отже, суд зауважує, що позивач звернувся з позовною заявою до неналежного відповідача з огляду на таке. Відповідно до ст. ст.\~2,\~4 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.48\~ЦПК України\~сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Як вбачається зі змісту ст.\~51,\~175 ЦПК України, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень\~ст. 51 ЦПК України\~та з урахуванням ч. 5\~ст. 12 ЦПК України\~роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача. Таким чином, суд, як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1\~ст. 189 ЦПК України\~та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Статтею 51 ЦПК України\~урегульовано питання залучення до участі у справі співвідповідача, заміна неналежного відповідача. Так, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. За змістом\~ст. 51 ЦПК України\~належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згодний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності, суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. У даній справі, позивачем клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення співвідповідача не заявлялось. Звертаючись до суду з позовом, позивач не визначив належного відповідача. Пленум Верховного Суду України у п. 8\~постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»\~роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному\~статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. З аналізу положень\~ст.13 ЦПК України\~вбачається, що суд зобов`язаний вирішити справу за тим зверненням особи, що пред`явлене, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому (принцип диспозитивності цивільного судочинства). Відповідач - це особа, яка на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному\~ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (п.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі №523/9076/16-ц). Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За змістом положень ст.12,\~81 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом;\~докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не в змозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача). Водночас позивач всупереч вимогам ч.1-3\~ст.51 ЦПК України\~своїм процесуальним правом на внесення клопотання про заміну первісних відповідачів належними відповідачами, або залучення у справі як співвідповідачів, не скористався, тоді як з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу суд позбавлений можливості самостійно вчинити дані процесуальні дії. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Зважаючи на викладене та в зв`язку з поданням позивачем позовної заяви до [PERSON] всупереч стягнення заборгованості з [PERSON] , який не є неналежним відповідачем у даній справі, а суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи, наявні правові підстави для відмови у задоволенні позову. При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що він має право звернутися до суду з позовом до належного відповідача.

Outcome: dismissed