Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] померла мати сторін по справі [PERSON] . За життя [PERSON] складено заповіт на користь позивачки, відповідно до якого вона заповіла позивачці всю належну їй частину квартири [ADDRESS] . В установлений законом строк позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. 03.11.2021 року приватним нотаріусом КМНО Стретович Т.І. було відмовлено у видачі позивачці свідоцтва про спадщину з тих підстав, що нею не надано правовстановлюючого документу на квартиру. При цьому позивач вказує, що відповідач на неодноразові прохання нотаріуса документи на квартиру не надав, на запрошення не відреагував, виконавця з технічної інвентаризації до квартири не допустив. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.01.2022 року задоволено заяву позивача про витребування доказів. У судове засідання позивачка не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у своїй заяві просить проводити розгляд справи в її відсутність. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [INFO] померла мати сторін [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. При житті [PERSON] було складено заповіт, відповідно до якого вона заповіла всю належну їй частину квартири [ADDRESS] позивачці [PERSON] . У встановлений законом строк позивачка звернулась до приватного нотаріуса КМНО Стретович Т.І. із заявою про прийняття спадщини, у зв`язку з чим 31.05.2021 року нотаріусом до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис про реєстрацію спадкової справи. Відповідно до ст.. 1261 ЦК України до першого кола спадкоємців також входить відповідач [PERSON] , який проживав разом з матір`ю у спірній квартирі. 03.11.2021 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, в цей же день нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину, зважаючи на ненадання позивачкою оригіналу правовстановлюючого документу на квартиру. При цьому нотаріус звертався до відповідача із вимогою надати правовстановлюючі документи на квартиру та з`явитися до нотаріуса, але останній не відреагував. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно із ст. 1212 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1222 ЦК України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 Цивільного кодексу України. Статтею 1241 ЦК України передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Згідно із ст.. 1261 ЦК України до першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, у тому числі народжені після його смерті, другий з подружжя, який пережив спадкодавця, а також батьки спадкодавця. Частиною 3 статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Враховуючи викладене вище, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими судом, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що [PERSON] прийняла спадщину шляхом подачі до нотаріуса відповідної заяви у встановлений законом строк, але через відсутність правовстановлюючого документу не отримала відповідне свідоцтво, суд вважає її позовні вимоги підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 8100, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved