Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-20 00:00:00

У грудні 2021 року до суду звернулась [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) із позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач), в якому просила суд стягнути з відповідача на її користь п`ятдесят відсотків від отриманих за Генеральним договором про надання кредитних послуг №ВL3083 від 31.03.2008 року кредитних коштів у розмірі 209 000 доларів США, що становить 104 000 доларів США та розподілити судові витрати. На обґрунтування позову послалась на наступні обставини. [PERSON] з [PERSON] перебувала у шлюбі з 23.10.1993, який рішенням суду від 22.10.2008 розірвано. У шлюбі в них народилась двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . 24.03.2005 родина отримала у власність трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , свідоцтво про право власності видане на ім`я [PERSON] . Вже після розірвання шлюбу та відсутності фактичного проживання [PERSON] з родиною у квартирі, вона дізналася, що [PERSON] відповідно до Договору іпотеки № 1065 від 31.03.2008 передав цю квартиру в забезпечення власних зобов`язань за Генеральним договором про надання кредитний послуг № BL3083 від 31.03.2008, відповідно до якого [PERSON] отримав від АТ «Універсал Банк» грошові кошти у розмірі 209 000 доларів США під ведення бізнесу. Стверджує, що намір відповідача не повертати кошти підтверджується рішенням суду у справі № 2-7731/2010, квартира була придбана в результаті тринадцятирічних сімейних заощаджень в період шлюбу, а квартиру він не бажав залишати колишній дружині разом із двома дітьми. 08.01.2009 вона зверталась до Управління державної служби боротьби з економічною злочинністю. 16.09.2019 їй стало відомо, що 21.02.2019 АТ «Універсал Банк» набуло право власності на спірну квартиру. Враховуючи наведене, а також те, що вона не давала згоду на укладання такого договору, відповідач, без її згоди отримані кредитні кошти витратив на власні потреби та не в інтересах сім`ї, позивач у порядку стст. 60, 70 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) звернулась з даним позовом до суду. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києві від 24.11.2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено її розгляд в порядку загального позовного провадження. Ухвалами Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі по тексту АТ «Універсал Банк», третя особа), закрито підготовче судове засідання та призначено дану справу до розгляду по суті. В судове засідання позивач, будучи повідомленою про розгляд справи належним чином, не з`явилась, при цьому її представником подано заяву про розгляд справи у його відсутність, також у заяві вказав, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач також у судове засідання не з`явився, направив на адресу суду заяву, у який зазначив, що не може з`явитись у визначений судом час на розгляд справи, оскільки перебуває за межами міста Києва. Також просив суд відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог з підстав викладених у відзиві, у якому ним зазначено, що позивач була обізнана про факт отримання кредитних коштів, надавши відповідну згоду під час укладення кредитного договору, а відтак підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Окрім того, послався на пропуск позивачем строку позовної давності. Третя особа в судове засідання свого представника не направила, хоча про день час та місце проведення засідання була повідомлена належним чином, будь-яких заяв/клопотань з процесуальних питань від неї не надходило. Водночас, відповідно до приписів частини 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частиною 3 ст. 223 ЦПК України також визначено: якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Суд бере до уваги, що відповідач був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи, а враховуючи строки розгляду справи, суд визнає за можливе проводити судовий розгляд справи у відсутності сторони відповідача, яка була належним чином повідомлена про день та час судового засідання за наявними матеріалами, неявка позивача не є перешкодою для розгляду справи, а свої доводи відповідачем викладено у відзиві на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені стст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч. 1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зобов`язання виникають з підстав встановлених ст. 11 ЦК України. Однією з встановлених ч. 2 ст.11 ЦК України підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом положень ст. 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором Банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Згідно положень ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися зокрема, заставою. Так, ч. 1 ст. 572 ЦК України визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ч.1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 31.03.2008 між [PERSON] та ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є третя особа ПАТ «Універсал Банк», було укладено генеральний договір про надання кредитних послуг №BL3083 за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні послуги у валютах, в рамках ліміту встановленого в базовій валюті, що дорівнює 209 000 доларів США до 01.03.2028 року (а.с. 13-19). 31.03.2008 між [PERSON] та ВАТ «Універсал Банк» було укладено договір іпотеки, з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед банком. У відповідності до умов цього Договору Банк має право у випадку невиконання [PERSON] своїх зобов`язань за Генеральним договором про надання кредитних послуг №BL3083 отримати задоволення за рахунок майна, заставленого на умовах цього договору. Відповідно до умов Договору іпотеки, предметом іпотеки є нерухоме майно - квартира за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до вимог ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір іпотеки 31.03.2008 нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красовським О.О., зареєстровано в реєстрі за № 1065. За змістом ст. 578 ЦК України та ст.6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Посилаючись на зазначені обставини, позивач вказує на укладання Генеральної угоди про надання кредитних коштів, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 209 000 доларів США, а також договору іпотеки від 31.03.2008 самостійно [PERSON] без її повідомлення про такі дії, використав ці кошти на власний розсуд, проти волі іншого з подружжя, не в інтересах сім`ї, тобто використав спільне сумісне майно подружжя без згоди позивача на особисті потреби. Проте, суд критично оцінює наведені доводи позивача з огляду на наступне. У статті 60 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України). Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Такий правовий висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Також, вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (стст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами тощо. За умовами ст. 63 СК України дружина та чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до вимог чч. 1, 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. 17 червня 2021 року Дарницьким районним судом м. Києва було розглянути цивільну справу №753/19857/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] та АТ «Універсал Банк», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Красовського Олега Олександровича, про визнання недійсним договору іпотеки, за наслідком розгляду якої прийнято рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, яке набрало законної сили. Судовим рішенням у зазначеній справі встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 23.10.1993, який рішенням суду від 22.10.2008 (залишений без змін 05.02.2013) розірвано, тобто в період укладання [PERSON] договору іпотеки. Квартира за адресою: [ADDRESS] придбана в період шлюбу, відповідно до свідоцтва про право власності від 30.03.2005 виданого на ім`я [PERSON] . Відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю [PERSON] підтверджує, що відсутні підстави вважати, що таке майно належало виключно [PERSON] , оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. В матеріалах справи № 753/22596/14 та в матеріалах справи №753/19857/19 міститься заява [PERSON] від 31.03.2008 про те, що вона дає згоду та не заперечує проти передачі її чоловіком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , співласником якої вона є, для забезпечення вимог кредитного договору укладеного між її чоловіком та банком. Цією згодою вона дає згоду на передачу квартири в іпотеку та підписання договору іпотеки. Заява [PERSON] від 31.03.2008 про надання згоди посвідчена нотаріусом Київського міського нотаріального округа, засвідчено справжність підпису [PERSON] , який зроблено у присутності нотаріуса Кістанова А.М. Також в ході судового розгляду позивачем не доведено, а судом не встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна - [PERSON] , та АТ «Універсал Банк» діяли недобросовісно. Зазначені обставини встановлені рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 червня 2021 року, яке не оскаржувалось позивачем та набрало законної сили, а відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Оскільки грошові кошти, отримані відповідачем за Генеральним договором про надання кредитних послуг №BL3083 від 31.03.2008 року у розмірі 209 000 доларів США під час перебування у шлюбі з позивача, тобто вони набуті сторонами за час шлюбу, а отже є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до Закону. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Пунктом 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Враховуючи встановлені обставини під час розгляду цивільних справ № 753/22596/14 та №753/19857/19, зокрема обізнаність позивача про отримання відповідачем кредитних коштів за Генеральним договором про надання кредитних послуг №BL3083 від 31.03.2008 року, передачу належної сторонам квартири за адресою: [ADDRESS] в іпотеку в забезпечення виконання кредитних зобов`язань за вказаною кредитною угодою за письмовою згодою позивача, суд критично оцінює доводи останньої щодо використання грошових коштів отриманих за кредитним договором не в інтересах сім`ї, не на її потреби та дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивача відповідної компенсації у розмірі п`ятдесяти відсотків від отриманих відповідачем за кредитним договором коштів, а відтак відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Окрім того, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Правила про позовну давність передбачають право на позов у матеріальному сенсі. Якщо особі належить цивільне право, і це право порушено, то вона вправі здійснити своє право у примусовому порядку, проти волі зобов`язаної особи, шляхом звернення до національного суду або до іншого компетентного органу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»). При цьому, частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Також згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 за №14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Окрім того, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Вказаний висновок щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19. Таким чином, враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог відмовлено у зв`язку з їх безпідставністю, тобто судом не встановлено порушеного права позивача, у суду відсутні підстави для застосування позовної давності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені судові витрати позивачем залишаються за нею. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed