Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаною заявою, з вимогою встановити факт його постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», що буде підставою для визнання належності до громадянства України, обгрунтовуючи свою вимогу наступним. [PERSON] , [INFO] є громадянином російської федерації, оскільки 1993 року, він, будучи громадянином України виїхав на територію рф з метою працевлаштування та в подальшому разом з трудовим договором, отримав паспорт громадянина російської федерації, в зв`язку з наданням паспорта громадянина СРСР. Покликаючись на положення ч.1 ст.9 Закону України «Про правонаступництво України» від 05.10.1991 року, відповідно до якого всі громадяни Союзу РСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України, є громадянами України, відтак, вказує, що факт його постійно проживання на території УРСР, яка стала територією України підтверджується довідкою ЛКП «Сигнівка» від 16.12.2021 року та крім цього, на його думку, перебування в громадянстві України також стверджується свідоцтвом про народження та паспортом його сина [PERSON] , відтак, враховуючи викладене, просить заяву задоволити. /а.с.1-2/ Представник заінтересованої особи подав до суду письмові пояснення, в який просила відмовити в задоволенні заяви [PERSON] з огляду на те, що останній, як громадянин рф, 02.04.2019 року звернувся із заявою до ГУ ДМС у Львівській області із заявою про набуття громадянства України за територіальним походженням, відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України», до якої долучено зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом двох років з моменту набуття громадянства України. 19.06.2019 року ГУ ДМС у Львівській області прийнято рішення про набуття громадянства України за територіальним походженням та 05.07.2019 року видано тимчасове посвідчення громадянина України. В зв`язку з невиконанням взятого на себе зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом двох років, 08.04.2022 року ГУ ДМС у Львівській області скасовано попереднє рішення. Відтак, представник заінтересовної особи вказує, що [PERSON] є громадянином рф, тому до нього не можуть застосовуватись положення ст.3 Закону України «Про громадянство України». /а.с.40-42/ Ухвалою суду від 25.03.2022 року відкрито провадження в справі. Ухвалою суду від 31.05.2022 року відкрито закрито підготовче судове засідання у справі. Суд ухвалив проводити розгляд справи за відсутності представника заінтересованої особи, оскільки останній, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. [PERSON] в судовому засіданні вимогу, викладену в заяві підтримав, просив задоволити. Зазначив, що має бажання узаконити проживання на теріторії України, тобто отримати паспорт громадянина України, або продовжити посвідку на постійне проживання в Україні, але співробітники заінтересованої особи порадили йому зробити це через суд. Заслухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких грунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до висновку, що в задоволенні заяви слід відмовити, виходячи з наступного. Згідно із ч.1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Згідно частини 1\~ст.293 ЦПК України\~окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Однак, не всі життєві обставини є юридичними фактами. Життєві факти (обставини) стають юридичними фактами не самі по собі або в силу якихось особливих властивостей, а внаслідок визнання їх такими державою і закріплення в законі. Закон надає юрисдикції суду встановлювати факти, що мають юридичне значення, але при певних умовах: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відмовити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Спір про право характеризує такий стан відносин, коли між сторонами існують певні розбіжності з приводу наявності, змісту та обсягу прав та обов`язків, здійснення яких неможливо без судового втручання. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі\~Закону України «Про громадянство України»\~і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Відповідно до ч.1\~ст.3\~Закону України «Про громадянство України»\~громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (03 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. У випадку повернення в Україну громадян України, які виїхали за межі держави після 24.08.1991 р. та 13.11.1991 р., набули іноземного громадянства, при цьому громадянство України не припинили, з огляду на положення ст. 25\~Конституції України, ст.2 ЗУ «Про громадянство України»\~у правових відносинах з Україною вони визнаються виключно громадянами України. У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Згідно ч.1\~ст.8 Закону України «Про громадянство України»\~особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону \~України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства. Іноземці із числа осіб, зазначених у частині двадцятій статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка отримала посвідку на тимчасове проживання на підставі частини двадцятої\~статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Відповідно до п.3 ч.2\~ст.9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1\~цього ж\~Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено. Враховуючи те, що рішення суду щодо підтвердження факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року стосується виключно осіб, які перебували у громадянстві колишнього СРСР та не набули громадянства інших держав, до числа яких заявник [PERSON] не відноситься, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні поданої заяви. Крім того, [PERSON] не доведено, що він належним чином звертався до заінтересованої особи і для набуття громадянства йому необхідне встановлення факту постійного проживання. Суд звертає увагу, що з письмових пояснень заінтересованої особи, факт постійного проживання заявника на території України не заперечується. Відтак, в даному має місце незгода з рішенням, діями або бездіяльністтю посадових осіб ГУ ДМС у Львівській області, тому, суд звертає увагу на можливість [PERSON] звернутися з відповідним позовом до адміністративного суду. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19), тому, в задоволенні заяви слід відмовити. Крім цього, відповідно до ст.141 ЦПК України, понесені сторонами витрати слід віднести на їх рахунок. Враховуючи викладене вище та

Outcome: dismissed