Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з заявою про видачу обмежувального припису шляхом встановлення тимчасових обмежень терміном на 6 місяців [PERSON] його прав відносно [PERSON] шляхом заборони [PERSON] перебувати в місці проживання (перебування) [PERSON] за адресою [ADDRESS] , заборони [PERSON] наближатись ближче ніж на 100 м до місця фактичного проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] , заборони [PERSON] особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати та в будь-який спосіб спілкуватись з нею, заборонити [PERSON] ведення листування, телефонних переговорів з [PERSON] або контактування через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. В обґрунтування заяви [PERSON] покликалась на те, що з 2008 перебувала з [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах та проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, від чого мають спільну дочку [PERSON] 2009 року народження. Однак сімейне життя не складається, у зв`язку з чим шлюбні відносини припинені повністю. Зокрема, з 2016 року спільне життя стало нестерпним. [PERSON] почав проявляти стосовно неї та дитини агресію, погрожувати, психологічно тиснути, нецензурно висловлюватись, вживати алкогольні напої та вести аморальний спосіб життя, внаслідок чого виникали постійні сварки, що породжували психологічне та фізичне домашнє насильство щодо неї та їх дитини. [PERSON] не надавав коштів на харчування, одяг лікування, забезпечення базових побутових потреб, принижував, погрожував фізичною розправою та залякував. Сварки були систематичними, однак не всі зафіксовані у встановленому порядку. Серед зафіксованих проявів домашнього насильства є те, що 04.06.2022 близько 18 год 20 хв за адресою [ADDRESS] виник конфлікт між заявницею та заінтересованою особою, в ході якого [PERSON] висловлювався нецензурно, ображав заявницю, погрожував фізичною розправою, у зв`язку з чим щодо нього було складено протокол про адміністративне правопорушення за результатами розгляду якого притягнуто до адміністративної відповідальності постановою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 13.06.2022 в справі № 385/524/22 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Однак такі заходи не вплинули на [PERSON] належним чином та не припинили прояви домашнього насильства з його боку. Зокрема він продовжує зловживати спиртними напоями в компанії незнайомх їй чоловіків, у зв`язку з чим вона змушена була покинути фактичне місце проживання та переховуватись у близьких родичів. 06.07.2022 [PERSON] , знову вчинив домашнє насильство стосовно заявниці, а саме сварку в ході якої ображав її нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою, не надає коштів на утримання своєї сім`ї, оскільки звільнений з роботи, нецензурно висловлюється в присутності неповнолітньої доньки на адресу заявниці, погрожує їй та залякує. Вчинювані заінтересованою особою неправомірні дії завдають їй моральних та фізичних страждань, викликають почуття страху. На її думку вірогідність продовження та повторного скоєння насильства щодо неї заінтересованою особою, а також настання тяжких наслідків для її здоров`я є дуже високою, попередні заходи вжиті поліцією до кривдника виявились неефективними та не захистили її від насильства, тому вона просить суд видати обмежувальний припис, задоволивши подану нею заяву. В судовому засіданні заявниця додатково зазначила, що будинок по [ADDRESS] належить її матері. З 05.06 по 06.07.2022 вона пішла з місця фактичного проживання до своїх батьків, щоб [PERSON] знайшов собі нове житло. 06.07.2022 коли вона повернулась до будинку між ними виникла сварка в ході якої він їй погрожував. Пояснила, що [PERSON] є колишнім учасником АТО та під час військових дій міг вбивати людей, тому вона його побоюється. Вважає, що [PERSON] може піти проживати до своїх батьків в приміщення літньої кухні. Просила заяву задовольнити. [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні заяви. Визнав, що власником будинку по [ADDRESS] справді є матір заявниці, однак за час спільного проживання однією сім`єю з заявницею він перебудував та добудував цей будинок. Після розгляду справи про адміністративне правопорушення сварок з заявницею в нього не було. Справді інколи до нього приходять друзі, в основному у вихідні дні, та це не було причиною сварок, алкоголем він не зловживає. У зв`язку з погіршенням відносин в сім`ї він має намір змінити місце проживання. Для цього має намір придбати житловий будинок, на даний час намагається оформити для цього відповідні документи. Однак згаданий будинок на даний час не має жодних умов, зокрема навіть не підведено подачу електроенергії. Тому він поки не має куди піти. Обставин домашнього насильства, про які зазначає заявниця не було, окрім випадку, за який його було притягнуто до адміністративної відповідальності. Дослідивши письмові докази та заслухавши заявника і заінтересовану особу, суд приходить до висновку, що вимоги обмежувального припису не підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] спільно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. На даний час продовжують спільно проживати в будинку [ADDRESS] з двома повнолітніми дітьми [PERSON] та спільною дочкою, яка є неповнолітньою. Будинок належить на праві власності матері заявниці [PERSON] . Дані обставини підтверджені обома учасниками та не підлягає доказуванню. Зі змісту заяви про видачу обмежувального припису вбачається, що [PERSON] чинить психологічний тиск на [PERSON] ,яка не в змозі терпіти, зокрема - це образи нецензурними словами та погрози застосування фізичного насильства, а також не надає кошти на утримання сім`ї. З приводу постійних конфліктів, які виникають між ними, [PERSON] зверталась із заявою до ВП № 1 (м. Гайворон) 04.06.2022, у зв`язку з чим до щодо [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 КУпАП (а.с. 10). Статтею 350-2\~ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1\~Закону України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. До переліку осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю без реєстрації шлюбу (частина друга статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24\~Закону України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За пунктом 7 частини першої статті 1\~Закону України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Враховуючи положення Закону, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функції і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Частинами 2, 3, 4 ст. 26 Закону визначено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. На підтвердження факту вчинення [PERSON] домашнього насильства відносно заявниці до поданої заявником заяви надано наступні докази: -терміновий заборонний припис стосовно кривдника від 04.06.2022 з забороною в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою строком на 10 діб з 04.06.2022 до 14.06.2022 (а.с. 11); -постанову Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 13.06.2022 в справі № 385/524/22 (а.с.12-13) якою встановлено, що 04.06.2022 о 18 год 20 хв в [ADDRESS] [PERSON] , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння вчинив домашнє насильство відносно своєї співмешканки [PERSON] , ва саме вчинив сварку в ході якої ображав її нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою, вчинивши правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.. Суд під час вирішення такої заяви має надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів сторін, тощо. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд має встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. В постанові Верховного Суду від 26.08.2021 у справі № 202/267/21 зазначено, що суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність. Відповідно до ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України). Слід зазначити, що як вбачається з постанови Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 13.06.2022 в справі № 385/524/22 [PERSON] вчиняв домашнє насильство психологічного характеру щодо [PERSON] 04.06.2022 та з приводу цього ж епізоду щодо нього було складено терміновий заборонний припис. При цьому суд звертає увагу на те, що згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже заявниця довела, що [PERSON] вчиняв домашнє насильство психологічного характеру щодо неї. Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність. Водночас для встановлення обмежувального припису суду слід оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві - вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Наявність чи відсутність ризиків в поєднанні з доведеним фактом вчинення особою домашнього насильства є основною і фактично єдиною підставою для застосування чи не застосування обмежувального припису. При цьому «оцінка ризиків» та «наявність ризиків`є основними обставинами, які повинні бути встановленні судом для ухвалення законного та обґрунтованого рішення в справах про видачу обмежувального припису. Конфлікт (лат. conflictus - зіткнення, сутичка) - це зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями. Конфлікт не містить вище перелічених ознак домашнього насильства. Ескалація конфлікту може призвести до насильства, але не завжди призводить. Отже, різниця у тому, що насильство є результатом свідомих дій кривдника, підкріплене агресією і бажанням завдати шкоди, однак, не кожен конфлікт є домашнім насильством у розумінні норм Закону № 2229-VIII. Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків. Частиною 1 ст.\~270\~ЦК України визначено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Стаття 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзакріплює одну з фундаментальних цінностей демократичного суспільства. Вона категорично забороняє без будь-яких винятків катування, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження та покарання без огляду на обставини чи поведінку потерпілого, що висвітлюється у рішенні ЄСПЛ «A.V. v. Ukraine», n. 68177, «Enea v. Italy» (GC), n. 55182, «Idalov v. Russia» (GC), 91183. Практика Європейського суду з прав людини у рішенні «Ireland v. the UK» наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободгарантує існування у внутрішньому праві засобів, які надають можливість скористатися правами і свободами, закріпленими в Конвенції, незалежно від того, як вони подані в національній правовій системі. Це положення вимагає, щоб відповідний внутрішній орган вивчив зміст скарги, яка базується на Конвенції, та забезпечив необхідне виправлення порушеного права (рішення Європейського суду з прав людини «Chahal v. the UK», n. 145). Згідно зі ст. 24 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству»до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: терміновий заборонний припис стосовно кривдника; обмежувальний припис стосовно кривдника; взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 листопада 2018 року (касаційне провадження № 61-19328св18) в результаті перегляду справи № 756/2072/18. Крім того у вказаній постанові роз`яснено, що під час розгляду питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження в майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Надані пояснення у судовому засіданні свідчать про конфліктні взаємовідносини між сторонами з приводу виселення заінтересованої особи, однак не підтверджують ризики продовження в майбутньому домашнього насильства. Належних доказів продовження вчинення домашнього насильства заявниця суду не надала. Суд зауважує, що у кожному конкретному випадку суди мають враховувати фактичні обставини справи та письмові докази. Суд також зазначає, що вирішуючи питання про застосування обмежувального припису відповідно до Закону, пріоритет надається безпеці постраждалої особи. Вимога, що ґрунтується на застосуванні обмежувального припису залежно від результатів оцінки ризиків, міститься в частині третій статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Суд зазначає, що Закон не вимагає надавати обґрунтування та перелік факторів, розглянутих у рамках оцінки ризиків, проте стандартом верховенства права є вмотивоване рішення суду. Метою використання інструментів оцінки ризиків є оцінювання летальності та серйозності домашнього насильства з метою запобігання подальшому насильству й керування ризиками. У поданій заяві до суду відсутні мотиви щодо ризиків, які мають бути розглянуті під час ухвалення рішення про видачу обмежувального припису для гарантування безпеки постраждалої особи в конкретному випадку та на думку суду випливають з цивільних правовідносин з приводу користування житлом та виселення, які можуть буди вирішені в рамках позовного провадження. Вирішення ж цих питань в межах застосування таких обмежувальних заходів на думку суду є неприпустимим. Відповідно до ч. 2ст. 350-4 ЦПК України, у разі неможливості надати докази, визначені пунктом 3 частини першої цієї статті, до заяви може бути додано клопотання про їх витребування. Приймаючи до уваги скорочені строки розгляду справи та не подання заявницею клопотання про витребування доказів, суд позбавлений можливості отримати та дослідити інші докази, ніж ті, що надані заявницею. При вирішенні питання застосування заходів тимчасового обмеження прав особи щодо заборони перебувати у місці проживання (перебування) заявника, а також щодо заборони наближатися на визначену відстань до місця проживання заявника, суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28.04.2020 у справі № 754/11171/19. За наведених обставин, суд не вбачає необхідності для застосування таких заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, як заборона перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою та заборона наближатися на відстань ближче 100 м до місця проживання (перебування), заборона спілкуватись , листуватись або контактувати оскільки заявником не доведено існування високого рівня вірогідності настання тяжких чи особливо тяжких наслідків вчинення домашнього насильства щодо постраждалої особи, які б свідчили про необхідність встановлення таких заборон. За змістом статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Таким чином, оскільки заявник на виконання свого процесуального обов`язку не надала належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, у суду відсутні підстави для задоволення заявлених вимог, та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається заявник як на підставу для задоволення заяви не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні заяви за її недоведеністю. В силу ч. 3 ст.\~350-5\~ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed