Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить припинити право користування житловим будинком шляхом визнання відповідача такими, що втратив право користування жилим будинком за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що позивач є власником даного житлового будинку, а відповідачі вже протягом більш як один рік, а саме з 2016 року, не проживає в даному будинку, чим і порушує права власника на вільне володіння та користування власним майном. Позивач просив суд розглядати справу без його участі. Ухвалою судді Баришівського районного суду Київської області [PERSON] від 21.04.2021 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. У відповідь на запит суду від відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області адреса не було підтверджено адресу місця реєстрації: [ADDRESS] за відповідачем (а.с. 28). На підставі повідомлення Вищої ради правосуддя від 12.05.2021 суддю [PERSON] тимчасово відсторонено від здійснення правосуддя. Згідно розпорядження керівника апарату Баришівського районного суду Київської області № 974 від 16.08.2021 проведено повторний автоматичний розподіл судових справ і дану справу розподілено судді Червонопиському В.С. 08.12.2021 ухвалою суду суддя Червонописький В.С. прийняв справу до свого провадження. 13.06.2022 до суду подано клопотання позивача про розгляд справи без її участі. 13.06.2022 ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті на 11.07.2022. Відповідач в судове засідання не з`явився. Про розгляд справи повідомлявся належним чином, шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Також в матеріалах справи міститься конверт з відміткою про невручення «адресат відсутній за вказаною адресою». Позивач в судове засідання не з`явився. Про розгляд справи повідомлявся належним чином, шляхом надсилання SMS-повідомлення. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власнсоті, копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.05.1991 та копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.07.1993 (а.с. 15, 18 - 19). Матеріалами справи підтверджується, що у вищевказаному житловому будинку зареєстрований відповідач - [PERSON] , що підтверджується Довідкою, виданою Виконавчим комітетом Баришівської селищної ради Київської області від 05.04.2021 № 66 (а.с. 14). Також в матеріалах справи міститься акти від 27.09.2016, 24.10.2018 про встановлення факту проживання, якими підтверджено, що відповідач не проживає в [ADDRESS] (а.с. 20 - 21). Відповідно до Акту обстеження матеріально-побутових умов від 08.09.2020 та Акту №57 обстеження матеріально-побутових умов від 05.02.2021 (а.с. 23) в житловому будинку зареєстровні та проживають [PERSON] , 1964 р.н., [PERSON] , 1986 р.н., [PERSON] , 1991 р.н. Однак [PERSON] з 2016 року за адресою: [ADDRESS] не проживає. У відповідь на запит Відділ обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України, до суду 20.04.2021 надійшло підтвердження місця реєстрації відповідача за адресою: [ADDRESS] за відповідачем (а.с. 28). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Враховуючи фактичні обставини справи, суд повинен встановити відповідність визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням критеріям, що викладені в п. 2 ст. 8 Конвенції. За порівняльним аналізом ст. 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та ст. 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення ст.ст. 383, 391 Цивільного кодексу України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру, тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не були і не є членами його сім`ї. Згідно зі ст. 405 Цивільного кодексу член сім`ї (в тому числі колишній член сім`ї) власника будинку втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто, в даному випадку втручання у право відповідача здійснюється згідно з законом. Позивач, обґрунтовуючи позовну заяву, вказала, що вимоги мотивовані усуненням перешкод у реалізації нею права користування та розпоряджання належного їй нерухомим майном, тобто - метою втручання останнього є захист інтересів власника, що підпадає під виняток передбачений п. 2 ст. 8 Конвенції. Аналізуючи баланс інтересів між власником майна та відповідачем по справі, суд враховує, що позивачеві належить спірна квартира на праві приватної власності. Виходячи зі змісту частини першої статті 317 Цивільного кодексу України, проживання у будинку, що є об`єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об`єктом власності. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно приписів ст.ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки вони містять у собі інформацію щодо предмета доказування, логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, таким що втратив право на користування житловим приміщенням. Суд звертає увагу і на той факт, що тривалість відсутності відповідача в належній позивачеві квартирі, об`єктивно свідчить про зміну його місця проживання, а тому визнання за ним втрати права на користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника спірного житла - позивача по справі. Вказані обставини свідчать, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві», а відтак - позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved