Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-20 00:00:00

У листопаді 2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до АТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним кредитного договору № 014-RO-82-111163154 від 25.10.2021 року, укладеного між відповідачем АТ «Райффайзен Банк Аваль» та невстановленою особою від імені позивача [PERSON] з моменту укладення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.10.2021 року невідома особа шахрайським шляхом отримала доступ до особистого кабінету позивача в онлайн-банкінгу АТ «Райффайзен Банк Аваль» та онлайн оформили споживчий кредит на суму 64 783 грн. 86 коп., який одразу було зараховано на її картку та згодом переведено на банківську картку № [NUMBER] . 27.10.2021 року позивач звернулася до Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві із заявою про вчинення щодо неї злочину за ч. 1 ст. 190 КК України, відомості про що були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № кримінального провадження 12021105040003668. Оскільки,жодного кредиту про надання кредитних коштів вона не підписувала та не надавала згоди на обробку її персональних даних для укладення договору. Зазначений договір був створений онлайн особою, яка шахрайським шляхом отримала доступ до онлайн-банкінгу позивача, тому є підстави для визнання такого договору недійсним на підставі ст. 203, 215 ЦК України. Ухвалою суду від 26.11.2021 провадження у справі відкрито та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 31). Повідомленням суду від 29.11.2021 учасників справи повідомлено про розгляд справи за правилами позовного (спрощеного) провадження, яким одночасно роз`яснено їх процесуальні права на подачу відповідних заяв по суті справи у встановлені строки (а.с. 32). Засвідчена належним чином копія ухвали про відкриття провадження у справі від 26.11.2021 та копія позовної заяви з додатками надсилалися судом на адресу відповідача. Відзив на позовну заяву, заяви з процесуальних питань від відповідача до суду не надходили. 10 січня 2022 року на адресу суду від представника відповідача - Майтапової В.Ю. надійшла заява із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та просить розглядати справу за правилами загального позовного провадження (а.с. 35-41). Ухвалою суду від 21.07.2022 у задоволенні клопотання представника відповідача АТ «Райффайзен банк Аваль» - Майтапової В.Ю. про призначення справи до судового розгляду в порядку загального позовного провадження відмовлено (а.с. 42). Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до таких висновків. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Згідно з ч. 2, 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частини перша і третя ст. 215 ЦК України встановлює, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам моральним засадам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (Аналогічні положення містяться в пункті п`ятому постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 та частиною першою статті 628 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Судом встановлено, що25 жовтня 2021 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено заяву-договір про відкриття поточного рахунку та надання кредиту «Кредит Готівкою» № [NUMBER] (а.с. 16-21). Обґрунтовуючи позов, позивач послався на те, що про існування оскаржуваного правочину вона не знала, останній не підписувала та наміру його укладати з відповідачем не мала, оскільки невстановлена особа 25.10.2021 шахрайським шляхом отримала доступ до онлайн-банкінгу, за допомогою якого було укладено оспорюваний правочин. Разом з тим, такі посилання позивача суд вважає необґрунтованими та не приймає до уваги, оскільки оспорюваний кредитний договір № 014-RO-82-111163154 був укладений між нею та відповідачем 25.10.2021, тоді як з приводу вчинення кримінального правопорушення відносно неї звернулась до Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві 27.10.2021, тобто через три дні після дати укладання оспорюваного кредитного договору. При цьому, поважності причин та доказів на їх підтвердження щодо не звернення до правоохоронних органів з дати вчинення кримінально правопорушення відносно неї 25.10.2021 позивачем не зазначено та суду не надано. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, за заявою позивача [PERSON] було порушено кримінальне провадження № 12021105040003668 від 27.10.2021 за ч. 1 ст. 190 КК України, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, відповідно до якого коротко викладені обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, а саме: 27.10.2021 до Дніпровського УП ГУНП у М. Києві надійшла заява від [PERSON] про те, що 25.10.2021 за адресою: м. Київ, бул. Перова, невідома особа шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами на суму 30 000 грн., та взяла кредит у банку «Райффайзен Банк Аваль» на суму 64 783 грн. 86 коп. (а.с.12). Разом з тим, у суду відсутні відомості на час розгляду справи щодо руху здійснення вказаного кримінального провадження. Крім того, станом на час розгляду зазначеної справи доказів ухвалення вироку за вчинений злочин, передбачений ст. 357 КК України, та встановлення кола винних осіб, суду не надано. Таким чином, твердження позивача, що оспорюваний правочин суперечить ст. 203 ЦК України судом не приймаються як безпідставні, оскільки ці доводи базуються на власному припущенні. Іншого судом не встановлено. При цьому, суд звертає увагу, що оскільки в силу припису ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується, відповідно обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України) За правилами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У зв`язку із наведеним, з врахуванням того, що позивачем не надано суду жодних доказів того, що вона дійсно не укладала оспорюваний кредитний договір з відповідачем, суд вважає позовні вимоги позивача [PERSON] необґрунтованими та безпідставними та такі, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір позивачу не відшкодовується.

Outcome: dismissed