Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-11 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення моральної шкоди, спричиненої злочином. Свої вимоги, обґрунтовує тим, що 16.07.2016 року, своїми протиправними діями, спрямованих на умисне завдання йому тілесних ушкоджень середньої тяжкості, відповідач вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КК України. Зазначає, що вироком Луцького міськрайонного суду від 05.02.2021 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік 6 місяців. На підставі ст. 75 КК України відповідача звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим терміном 1 рік. Цивільний позов потерпілого задоволено частково, а саме стягнуто 80000 грн. в рахунок моральної шкоди, завданої злочином. Однак, вказує, що ухвалою Волинського апеляційного суду від 24.03.2022 року, вирок Луцького міськрайонного суду від 05.02.2021 року скасовано, а обвинуваченого [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження закрито. Цивільний позо залишено без розгляду. Вважає, що оскільки, кримінальне провадження відносно відповідача закрито з нереабілітуючих підстав та в ході розгляду кримінального провадження встановлено причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та заподіянням шкоди фізичному здоров`ю, має право на відшкодування моральної шкоди в порядку ст. 23, 1167, 1177 ЦК України. Просить стягнути з відповідача в свою користь 100000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та судові витрати по справі. У відзиві на позовну заяву відповідач з заявленими позовними вимогами не погоджується, вважає що при визначені суми відшкодування недотримані вимоги розумності, виваженості та справедливості. Зазначає, що внаслідок отриманих під час тілесних ушкоджень [PERSON] не потребував довготривалого лікування, хірургічних втручань не було, а тому сума моральної шкоди значно завищена. Просить позовну заяву позивача задовольнити частково, врахувавши тяжкість змін у життєвих стосунках потерпілого, ступеня зниження престижу та зусиль для відновлення попереднього стану. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 травня 2022 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. Згідно з ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Одним зі способів захисту права та інтересу є, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. У відповідності до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно зі ст. 1177 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету у випадках та порядку, передбачених законом. Судом встановлено, що 14.07.2016 року, близько 20 години, [PERSON] , знаходячись на території земельної ділянки сільськогосподарського призначення поблизу вулиці Торчинської с. Одеради Луцького району Волинської області, діючи умисно, на ґрунті особистих неприязних відносин, перебуваючи за кермом автомобіля марки «Toyota Land Cruiser 120», р.н.з. [NUMBER] (Бельгійська реєстрація), та здійснюючи рух на ньому, з метою заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, цілеспрямовано спрямував вказаний автомобіль на [PERSON] та здійснив наїзд на нього, чим заподіяв потерпілому тілесні ушкодження, чим вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 122 КК України (а.с. 10-14). Згідно висновку експерта №853 від 18.08.2016 року, [PERSON] отримав слідуючі тілесні ушкодження: закрита травма грудної клітини з переломами 6,7 ребер справа; забійна рана нижньої третини лівої гомілки; забої та підшкірні крововиливи лівого стегна, правого плечового та кульшового суглобів, що є ушкодженнями середньої тяжкості, так як для повного зрощення та формування щільної кісткової мозолі необхідний термін понад 3 тижні (21 день) (а.с. 15-21). Із матеріалів справи вбачається, що вироком Луцького міськрайонного суду від 05.02.2021 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 Кримінального кодексу України та призначено йому покарання за цей злочин у виді позбавлення волі строком 1 рік 6 місяців. На підставі ст. 75 КК України, [PERSON] звільнено від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку, тривалістю 1 рік, не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього, передбачені ст. 76 КК України, обов`язки. Цивільний позов потерпілого [PERSON] задоволено частково, а саме стягнуто з [PERSON] 80000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином (а.с. 5-9). Ухвалою Волинського апеляційного суду від 24.03.2022 року, вирок Луцького міськрайонного суду від 05.02.2021 року скасовано, кримінальне провадження про обвинувачення [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.\~122\~КК України закрито, а вказану особу звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності (а.с. 10-14). При цьому, скасовуючи вирок суду першої інстанції, апеляційний суд в своїй ухвалі не зазначив, що висновок суду про винуватість [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, не відповідає фактичним обставинам справи, є не обґрунтованим і не вмотивованим, відтак, винуватість [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, на думку суду, є доведеною. Таким чином, оскільки, кримінальне провадження про обвинувачення [PERSON] закрито у зв`язку із закінченням строків давності, на підставі ст. 49 КК України, звільнення від кримінальної відповідальності в контексті розглядуваного правового інституту не свідчить про виправдання особи, тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими. Згідно з ч. 6 ст.82\~ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду,що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи,стосовно якої ухвалений вирок,ухвала або постанова суду,лише в питанні,чи мали місце ці дії (бездіяльність)та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, із досліджених вище доказів та на підставі ухвали Волинського апеляційного суду від 24.03.2022 року встановлено вину [PERSON] в тому, що він своїми протиправними діями, направленими на нанесення умисних середньої тяжкості тілесних ушкоджень, тобто умисних ушкоджень, які не є небезпечними для життя і не потягли за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК України, але такі, що спричинили тривалий розлад здоров`я, вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 122 КК України (а.с. 10-14). У разі закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності цивільний позов не розглядається, а вимоги потерпілого можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття справи на підставах, зазначених у п.1 ч.2 ст.284 КПК, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду, а потерпілий має право вирішити питання про відшкодування шкоди в порядку цивільного судочинства. Отже, у даному випадку, відповідач, із вини якого заподіяно тілесні ушкодження позивачу, зобов`язаний відшкодувати [PERSON] завдану моральну шкоду. Із змісту ст. 23 ЦК України вбачається, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. При вирішенні спору про стягнення моральної шкоди суду необхідно встановити: наявність заподіяної позивачу шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача. Судом встановлено, що наявність у позивача моральних страждань, підтверджуються отриманими чисельними тілесними ушкодженнями, що супроводжувались фізичним болем, а також переживанням за стан свого здоров`я та небезпеки залишитись інвалідом. Протягом тривалого часу, позивач змушений був лікуватися від завданих травм. Разом з тим, на момент отримання тілесних ушкоджень [PERSON] перебував на посаді директора ТОВ «Україна-Баїв» - сільськогосподарського підприємства, яке працює на території Луцького району та здійснює вирощування та переробку сільськогосподарських культур та орендованих земельних ділянках. На той час в господарстві на постійній основі працювало більше 20 співробітників. Тілесні ушкодження, які відповідач завдав позивачу відбулось на очах більше десятка людей, в тому числі, працівників ТОВ «Україна-Баїв», що спричинило [PERSON] особливі душевні страждання та втрати престижу серед підлеглих. Враховуючи ту обставину, що з вини відповідача завдано моральну шкоду позивачам, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача суму в розмірі 80000 грн. за завдану моральну шкоду. Визначаючи саме такий розмір моральної шкоди, суд, у відповідності до ст. 23 ЦК України, враховує, нервовий стрес, глибину душевних та фізичних страждань, які було завдано позивачу внаслідок протиправних дій відповідача та вчинення злочину проти його життя та здоров`я, факт порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, зокрема, для відновлення здоров`я, що вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення, а тому слід стягнути з відповідача в користь позивача 80000 грн. за завдану моральну шкоду. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, сума сплачено судового збору та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Частиною 8 цієї статті передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підставі вимог ст.ст. 137, 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені останнім витрати на професійну правничу допомогу. Судом встановлено,\~що 10.04.2022\~року позивач\~уклав договір\~про надання\~правничої допомоги\~та представництво\~з адвокатами\~Бурдою Д.П.\~та Усаченком\~О.В.\~відповідно до\~умов якого,\~адвокат зобов`язується\~надати послуги\~клієнту за\~винагороду.\~Відповідно до\~п.\~7.1\~договору за\~надану адвокатами\~правову допомогу\~по справі,\~клієнт сплачує\~гонорар в\~фіксованому розмірі\~ 15000\~грн.\~рівними частинами\~по 7500\~грн.\~кожному адвокату (а.с. 65-67). Розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу (висновок Верховного Суду у справі №\~640/18402/19 від 28 грудня 2020 року). Оплата наданих послуг підтверджується квитанціями №1, 2 від 10.04.2022 року (а.с. 68). Відтак, на думку суду, з відповідача в користь позивача слід стягнути суму в розмірі 15000 грн. понесених витрат на правничу допомогу. При цьому, суд враховує принцип співмірності\~витрат на\~правничу допомогу\~адвокатата визначені у ч. 4 ст. 137 ЦПК України обставини, а саме, складність справи, характер та кількість підготовлених та поданих адвокатами документів, значення справи для сторони та публічний інтерес до справи. При цьому, суд не бере до уваги доводи відповідача у відзиві на позовну заяву, в якому він зазначив, що у випадку наявності витрат на оплату послуг адвоката позивач повинен подати детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатами, та здійснених ними витрат, необхідних для надання правничої допомоги, оскільки, суд з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання адвокатами всіх процесуальних документів, дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 15000 грн. є реальними, підтвердженими матеріалами справи. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень ч. 3 ст. 137 ЦПК України, суд звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представниками позивача, а отже є визначеним. Доводів відповідача щодо неспівмірності витрат на правову допомогу відзив на позовну заяву не містить. Крім того, у зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.п. 2,6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір в сумі 1200 грн. (пропорційно задоволеній частині позовних вимог) слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: partial