Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-18 00:00:00

В грудні 2021 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок протиправної бездіяльності і тривалим невиконанням судового рішення, посилаючись на наступні обставини. Предметом розгляду у цій справі є відшкодування моральної шкоди завданої протиправною бездіяльністю і тривалим невиконанням рішення Київського окружного адміністративного су у від 21.07.2021 року справа № 320/4367/21 посадовими особами Управління соціального захисту Білоцерківської міської ради. Через схожість фактів, скарг та юридичних висновків її справи і рішень Європейського суду з прав люди и у справах «Войтенко проти України», «Ю.М. Іванов проти України» вона мала законні очікування щодо швидкого і повного виконання судового рішення і відновлення порушеного права. Проте, Відповідач свідомо ігнорує судову практику Європейського суду з прав людини яка відповідно до статті 9 Конституції України та статті 10 ЦПК України є джерелом права. Вона, [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] (далі - Позивач), має право на отримання щорічної грошової допомоги до 5 травня у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, у відповідності до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон), що підтверджує посвідчення учасника бойових дій, серія [NUMBER] , видане 28 січня 2020 р. Управлінням персоналу штабу військової частини [NUMBER]. Кадровим органом військової частини [NUMBER] на весні 2020 року були сформовані та направлені на адресу Управління соціального захисту Білоцерківської міської ради - відомості розподілу виплат на отримання щорічної грошової допомоги до 5 травня 2020 року за військову частину [NUMBER] (далі - Відомості) стосовно Позивача, для проведення нарахування та виплати вищевказаної виплати. Вважає, що після прийняття Конституційним Судом України рішення від 27.02.2020 р. № З-р/2020, Відповідачем було проведено виплату щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік не в повному розмірі, що як наслідок порушило права Позивача в розумінні приписів ст. 46 Конституції України та ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки Відповідач вчинив неправомірне нарахування та проведення цієї виплати, адже їй було нараховано та перераховано на її картковий рахунок лише 1390,00 грн. Вона була змушена звернутися до суду з адміністративною позовною заявою до Відповідача щодо визнання дій другого протиправними, зобов`язання вчинити певні дії. За результатом розгляду якої, Київським окружним адміністративним судом при розгляді справи № 320/4367/21 від 21.07.2021 року було винесено рішення, у відповідності до якого: адміністративний позов задовольнити повністю; визнано протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради щодо нарахування та виплати [PERSON] щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком; зобов`язано Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради (ідентифікаційний код 03193643. адреса місцезнаходження: 09117, Київська область, м. Біла Церква, вул. Ярослава Мудрого, буд. 2) нарахувати та виплатити [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ; адреса реєстрації місця проживання: [ADDRESS] ; адреса фактичного місця проживання: [ADDRESS] ) недоплачену грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми допомоги. Рішення суду в апеляційній інстанції не оскаржувалося, набрало законної сили 21.08.2021 року. Відповідач в добровільному порядку в розумінні приписів ст. 129-1 Конституції України рішення Київського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 року по справі № 320/4367/21 не виконав в повному обсязі (на момент звернення з цією позовною заявою до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області), змусив її звертатися до суду з заявою «про видачу виконавчого листа» з метою примусового виконання рішення. 15.11.2021 року відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було прийнято заяву Позивача та відкрито виконавче провадження ВП № 67509100. Повідомляє суду, що станом на дату звернення до суду з цією позовною заявою жодних дій з боку Відповідача, націлених на виконання рішення Київського окружного адміністративного суд від 21.07.2021 року по справі № 320/4367/21 не вживалось, рішення суду не виконується, що спричиняє їй тяжкі душевні страждання, підриває в її розумі з боку держави основи допомоги та підтримки учасників бойових дій та їх родин, як наслідок всіх військовослужбовців. Зауважує, що вона виконала і виконує свій громадянський обов`язок, не повернулася до мирного життя, а продовжила і надалі проходження військової служби. Метою діяльності Відповідача є забезпечення державних гарантій щодо соціального захисту населення міста Біла Церква. Однак, всупереч зазначеним функціям Відповідача мало місце порушення вимог чинного законодавства на момент спірних правовідносин, що, як наслідок призвело до порушення прав Позивача в частині не нарахування та не виплати першим щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі, визначеному ч. 5 ст. 12 Закону № 3551-ХІІ. Враховуючі викладене заявляє, що немає будь-яких виправдань за якими Відповідач не виконує рішення суду (справа № 320/4367/21) протягом понад трьох місяців з дати набрання судовим рішенням законної сили (21.08.2021 року) та з Моменту звернення до Відповідача в частині проведення перерахунку та оплати (6800,00 гри.) частини невиплаченої суми щорічної грошової допомоги до 5 травня 2020 року. Стаття 56 Конституції України передбачає відшкодування моральної шкоди у разі заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службовий осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Звертає увагу суду, що у цивільному праві України застосовується система генерального делікту, відповідно до якої - всяке заподіяння шкоди передбачається протиправним і тягне обов`язок причинителя відшкодувати цю шкоду, якщо тільки він не доведе свою правомочність на його заподіяння. Тобто, обов`язок доказування відсутності моральної шкоди в даній справі покладений на відповідача. Тривалість розгляду справи з квітня місяця 2021 року, як наслідок тривале не виконання рішення суду та відновлення порушеного права більше 8 місяців. Про характер страждань, дії Відповідача були умисні і тривалі з метою завдання моральних страждань, що привели до погіршення стану її здоров`я. Всупереч рішення суду прийнятого 21.07.2021 року, в якому встановлено (відновлено) право на отримання щорічної допомоги до 5 травня 2020 року гарантованої їй ч. 5 ст. 42 Закону № 3551-XII, Відповідач вчиняє бездіяльність по теперішній час. Принцип законності і верховенства права був свідомо порушений і тому протиправні дії завдавали і далі завдають їй моральні страждання, та принижують честь та гідність військовослужбовця. Внаслідок протиправних дій Відповідача вона втратила звичайний спосіб життя у зв`язку з: необхідністю вивчення нормативно-правових актів, поїздками до суду, до Відповідача, пошти, зібранням документів необхідних для захищення її права в суді, тим самим було обмежено її спілкування з сім`єю, постійно відчуває негативні переживання, стан постійної психоемоційної напруги підвищений, оточуючі вказують на важкість виконання повсякденних обов`язків, покладених на неї. Окрім цього, характеризуючи причинно-наслідковий зв`язок між тривалим невиконанням судового рішення Відповідачем та негативними наслідками, спричиненими протиправною бездіяльністю Відповідача, вона постійно, протягом тривалого часу відчуває свою відірваність від активного суспільно-політичного життя громади міста, має знижений і нестійкий настрій, нервозність, дратівливість, порушення сну, гіпертонічні кризи, побоювання про майбутній стан здоров`я. Також, завдана моральна шкода, полягає у її душевних стражданнях, приниженні честі та гідності військовослужбовця з тих підстав, що їй довелося присвятити багато свого часу, творчої енергії та сил на захист свого порушеного права, від вище вказаного зростає напруга та дратівливість в сім', колі її оточення, робочому колективі. Розмір моральної шкоди заявлений у позові відповідає розміру стягнення Європейським судом у справах «Войтенко проти України», «Ю.М. Іванов проти України», «Корнійчук проти України», в яких також розглядались скарги на бездіяльність державних органів (інших органів державної/місцевої влади) на виконання судових рішень. Вона вважає доведеним заподіяння моральної шкоди, що виразилась в душевних стражданнях, проведенням необхідних витрат у зв`язку з відновленням здоров`я, почуття розпачу з довготривалим виконанням судового рішення № 320/4367/21, що, як наслідок спричинило звернення до суду за захистом порушених прав. Бездіяльність органів влади всупереч судовим рішенням Європейського суду і взятими Урядом України зобов`язань щодо вирішення проблеми тривалого невиконання судових рішень. Протиправна бездіяльність триває більше 1 року 6 місяців ( з часу проведення нарахування і виплати щорічної грошової допомоги до 5 травня 2020 року Відповідачем) і відновлення її порушеного права не відбулось, навіть після прийняття судом відповідного рішення на її користь від 21.07.2021 року справа № 320/4367/21. Просила суд визнати, що протиправна бездіяльність Управління соціального захисту Білоцерківської міської ради, встановлена у рішенні Київського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 року поза межами розумного строку невиконання судового рішення призвело до моральної шкоди у розмірі 70 000 (сімдесят тисяч гривень) та стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди 70 000 гривень шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку за реквізитами, доданими до позовної заяви ( а. с. 1-9 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.12.2021 року ( а. с. 20 ) головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу. Ухвалою судді від 23 грудня 2021 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження ( а. с. 25-26 ). 25 січня 2022 року за вх. № 3281 судом отримано відзив на позовну заяву, в якій Управління соціального захисту населення БМР просили відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 липня 2021 року управлінням позивачу проведено перерахунок щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі, визначеному рішенням. За даним фактом управлінням складено довідку № 1044. Управлінням фактично виконано перерахунок та вжито всіх можливих та належних заходів щодо виплати гр. [PERSON] щорічної разової грошової допомоги до 5 травня відповідно до рішення суду у справі № 320/4367/21 добровільно. Зарахування допомоги на рахунок стягувача відбудеться після отримання грошових коштів від Мінсоцполітики відповідно до визначених пріоритетності та черговості виконання рішень згідно встановленого порядку. На даний час кошти за бюджетною програмою за КПКВК 2501290 «Забезпечення виконання рішень суду» на рахунках управління відсутні, що підтверджується випискою за 24.01.2022 року, виготовленої з використанням засобів Системи дистанційного обслуговування клієнтів Державної казначейської служби України. Разом з тим, Додатком №3 «Розподіл видатків Державного бюджету України на 2022 рік» до Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» Міністерству соціальної політики України передбачено видатки за КПКВК 2501290 «Забезпечення виконання рішень суду» в сумі 100 млн. грн. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 21.05.2020 у справі №310/9310/16-а, виконання рішення суду не може ставитись у залежність лише від волі та/або бажання боржника щодо такого виконання, а й повинно бути оцінено виконавчою службою на предмет наявності об`єктивних можливостей та відповідного законодавчого регулювання такого виконання. Позивач в позовній заяві зазначає про наявність ряду фактів, якими на його думку йому було завдано моральної шкоди. Такі твердження потребують більш грунтувного та акцентованого розгляду. Передусім позивач стверджує, що жодних дій з боку відповідача, націлених на виконання рішення суду не вживалось, рішення суду не виконується, що спричиняє їй тяжкі душевні страждання, підриває в її розумінні з боку держави основи допомоги та підтримки учасників бойових дій та їх родин, як наслідок всіх військовослужбовців. Управління не може прийняти таке твердження на свою адресу, оскільки як обґрунтовано вище, управлінням в межах компетенції було вжито усіх можливих заходів для виконання рішення суду на користь позивача. Відповідні докази долучені управлінням до даного відзиву. Твердження позивача не знаходить належного обґрунтування. Як і твердження позивача, що немає будь-яких виправдань, за якими відповідач не виконує рішення суду. Зазначаючи такий висновок, позивач не взяв до уваги, що на державному рівні для виконання рішень суду щодо перерахунку і виплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, аналогічних рішенню, винесеному на її користь, визначено окремий порядок, який є обов`язковим для практичної реалізації. Враховуючи даний факт, управління не може на власний розсуд вирішувати питання перерахунку і виплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, зокрема і щодо випадку позивача. Як зазначив позивач у позовній заяві, йому була спричинена моральна шкода, зокрема у нього були негативні переживання, стан постійної напруги, важкість виконання повсякденних обов`язків, тимчасова відірваність від активного суспільно-політичного життя громади міста, знижений і нестійкий настрій, нервозність, дратівливість, порушення сну, гіпертонічні кризи та побоювання про майбутній стан здоров`я. На підтвердження моральної шкоди, заподіяної відповідачем, позивач не зазначив та не надав належних доказів на підтвердження заявленого розміру ( а. с. 30-37 ). 26 січня 2022 року за вх. № 3505 судом отримано відзив на позовну заяву позивача від Державної казначейської служби України, в якому просили відмовити в задоволенні позову мотивуючи тим, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало ( до того ж сам позивач не вказує на Казначейство, як на порушника своїх прав ). Відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, й обов`язкових висновків Конституційного суду України Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. Казначейство, яке залучено до цієї справи в якості відповідача не є учасником спірних правовідносин і не володіє будь-якими фактичними даними ( неналежний відповідач ), на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Предметом позовної заяви стали спірні правовідносини, що виникли через неправомірні на думу позивача дії Управління соціального захисту БМР. Проте, жодним нормативно-правовим актом України не передбачено, що Державна казначейська служба України несе відповідальність та за дії інших органів державної влади ( а. с. 64-67 ). 01 червня 2022 року за вх. № 16816 судом отримано письмові пояснення Управління соціального захисту населення, які ідентичні наданому відзиву ( а. с. 90-94 ). Розгляд справи неодноразово відкладався з різних підстав, останнього разу розгляд справи було відкладено на 19.07.2022 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, судом отримано заяву ( клопотання ) 11.07.2022 року за вх. № 22206, в якій остання просила справу розглядати у її відсутність, позовні вимоги в частині стягнення з Державного бюджету України на її користь моральної шкоди в розмірі 70 000 гривень шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України підтримує та не заперечує проти їх задоволення. В частині позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради встановлена у рішенні Чернігівського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 року поза межами розумного строку невиконання судового рішення призвело до моральної шкоди у розмірі 70 000 гривень не підтримує. Відповідачі Управління соціального захисту населення БМР та Державна казначейська служба України в судове засідання своїх представників не направили, повідомлені належним чином про що в матеріалах справи свідчать Довідки про доставку електронного документу, які доставлені 30.06.2022 року. До того ж, звертаючись до суду з відзивом на позовну заяву позивача, Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради в прохальній його частині просили розгляд справи проводити без участі представника управління ( а. с. 36 ). Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно ( ч. 5 ст. 128 ЦПК України ). Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи ( ч. 6 ст. 128 ЦПК України ). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відповідачі були належним чином повідомлені про дату, час та місце слухання справи у відповідності до вимог цивільно-процесуального законодавства. Інших заяв та клопотань з боку учасників судового розгляду на адресу суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Оскільки учасники судового розгляду в судове засідання не з`явилися, позивач надав до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, відповідачі надали відзиви, в яких виклали свою позицію щодо позовних вимог позивача, суд вважає за можливим розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів наданих сторонами по справі. Фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється ( ч. 2 ст. 247 ЦПК України ). Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Оскільки позивач в частині позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради встановлена у рішенні Чернігівського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 року поза межами розумного строку невиконання судового рішення призвело до моральної шкоди у розмірі 70 000 гривень не підтримала, ухвалою суду від 19.07.2022 року позовні вимоги позивача в цій частині залишені без розгляду на підставі п. 7 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 21 липня 2021 року визнано протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради щодо нарахування та виплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком та зобов`язано Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради нарахувати та виплатити [PERSON] недоплачену грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми допомоги ( а. с. 10-12 ). Вказане судове рішення набрало законної сили 21.08.2021 року. Звертаючись до суду з вказаними вимогами щодо стягнення моральної шкоди з Державного бюджету України на її користь шляхом безспірного списання з Державною казначейською службою України, остання посилалася на те, що Управлінням соціального захисту БМР не виконується судове рішення, що і призвело до моральних страждань. Вимоги про відшкодування шкоди, як майнової, так і моральної, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір (частина друга статті 21 КАС України у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року та частина п`ята статті 21 КАС України у редакції від 03 жовтня 2017 року). Якщо такі вимоги заявлено окремо, вони вирішуються судами в порядку цивільного судочинства. Така правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №522/3454/16-ц. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Отже, особа може скористатись не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який здатен захистити інтереси власника суб`єктивного права та припинити їх порушення на майбутнє або усунути загрозу його порушення. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України). Згідно із частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України). Статтями 13, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права та змінюють практику застосування національного закону відповідно до рішення цього Суду. Відповідно до чіткої й усталеної практики ЄСПЛ право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», пункт 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення від 28 липня 1999 року у справі «Імобільяре Саффі» проти Італії», заява № 22774/93, пункт 66). Звертаючись з відзивом на позовну заяву позивача, відповідач Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради зазначало про те, що ними фактично виконано перерахунок та вжито всіх можливих та належних заходів щодо виплати позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня відповідно до рішення суду у справі № 320/4367/21 добровільно. Зарахування допомоги на рахунок стягувача відбудеться після отримання грошових коштів від Мінсоцполітики відповідно до визначених пріоритетності та черговості виконання рішень згідно встановленого прядку. На даний час кошти за бюджетною програмою за КПКВК 2501290 «Забезпечення виконання рішень суду» на рахунках управління відсутні, що підтверджується випискою за 24.01.2022 року, виготовленої з використанням засобів Системи дистанційного обслуговування клієнтів Державної казначейської служби України ( а. с. 54 ). Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Отже, зазначеним підтверджується, що на сьогодні дійсно судове рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 липня 2021 року у справі № 320/4367/21 не виконано та позивачу не виплачено недоплачену грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньої виплаченої суми допомоги. Так, з матеріалів справи вбачається, що така недоплата становить в розмірі 6 800 гривень ( а. с. 38). Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, пункт 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення від 26 квітня 2005 року у справі «Сокур проти України», заява № 29439/02, та від 19 лютого 2009 року у справі «Крищук проти України», заява № 1811/06). ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, пункти 203 - 204, та рішення у справі «Вассерман проти Росії», заява № 21071/05, пункт 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення від 7 травня 2002 року в справі «Бурдов проти Росії», пункт 100). Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презумується. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц, провадження № 14-261цс19. В зазначені постанові Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованими та справедливими висновки судів попередніх інстанцій про часткове задоволення вимоги [PERSON] про стягнення на його користь моральної шкоди, оскільки судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що відповідачем протиправно не сплачувалась пенсія, на яку позивач має право на підставі судового рішення. Підставно суд стягнув і 3 тис. грн на правову допомогу. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Оскільки підтверджено матеріалами справи та не спростовано сторонами, що рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 липня 2021 року у справі № 320/4367/21 не виконано, суд приходить до висновку, що дійсно позивачу заподіяна моральна шкода. Так, звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач підтримала позовні вимоги та просила стягнути з Державного бюджету України на її користь моральної шкоди в розмірі 70 000 гривень шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Згідно зі ст. 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Виходячи з норм процесуального права на відміну від позивача відповідач - це особа, яка на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи або інтереси позивача. Виключно позивач, наділений правом визначити коло відповідачів, визначити предмет та підставу позову. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Аналогічний висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц ( провадження № 14-511 цс18 ). Отже, тлумачення статті 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача. Так, сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача. Разом із тим варто зауважити, що у практиці Верховного Суду існують різні підходи щодо визначення належного відповідача у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, зокрема органами державної виконавчої служби. Цей висновок зроблено на підставі аналізу постанов Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц, постанов Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2018 року у справі № 461/4137/14, від 01 серпня 2018 року у справі № 520/4116/16-ц та від 20 лютого 2019 року у справі № 489/515/17, постанов Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10 липня 2018 року у справі № 910/3007/16 та від 20 червня 2019 року в справі № 910/17999/17. У зазначених судових рішеннях Верховного Суду різняться висновки щодо статусу ДКСУ у справах, де відповідачами виступають державні органи (держава) як сторони спору, яка має здійснювати відшкодування за порушені права позивачів від імені держави у разі присудження такого відшкодування. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц погодилась з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення відшкодування шкоди безпосередньо з органу державної влади, яким (посадовими чи службовими особами якого) її завдано, не вимагаючи залучення ДКСУ. Разом з тим у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року у справі № 489/515/17 викладено висновок, який зводиться до того, що належними відповідачами у справах про відшкодування шкоди, заподіяної державою (зокрема, через неналежне забезпечення державною виконавчою службою виконання судового рішення), є держава Україна в особі Міністерства юстиції України та ДКСУ. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE, № 29979/04, § 70, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року). ЄСПЛ також вказує, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року). Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року). Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року). Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Згідно з практикою ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. BULGARIA»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11). У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («CANTONI v. FRANCE»), заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява «№ 20372/11). Вирішуючи правову проблему, з метою забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики, Велика Палата Верховного Суду робить такі висновки. З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від висновку Верховного Суду України, який міститься у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 761/13921/15-ц (провадження № 6-99цс17), оскільки Верховний Суд України не робив висновку про обов`язкове залучення ДКСУ та неможливість задоволення позову у разі незалучення цього органу. Велика Палата Верховного Суду також вважає, що в ухвалі Верховного Суду від 04 вересня 2019 року, якою справа передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, міститься помилкове посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, оскільки в тій справі зроблений висновок про повернення сум виконавчого збору, надміру сплачених до Державного бюджету України, а не про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, і не зроблено висновку про обов`язкове залучення ДКСУ та неможливість задоволення позову у разі незалучення. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Такої правової позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду в постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, провадження № 14-515цс19. Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (пункт 63 рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»). У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від 11 грудня 2008 року в справі «Антонюк проти України» зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні. Європейський суд з прав людини в пункті 100 рішення від 15 жовтня 2009 року в справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» вказав, що існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірне тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди. Згідно з пунктом 23-1 частини першої статті 1 Бюджетного кодексу України єдиний казначейський рахунок - рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні. Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Відповідно до пункту 9 Розділу VI «Прикінцеві та Перехідні положення» Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення). Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 9 Положення). Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок). Відповідно до пункту 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). Згідно з пунктом 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 314/3982/14-ц, провадження № 61-13711св18. В дані поставні Верховний Суд дійшов висновку, що враховуючи, що в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України і управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду входить до компетенції Державного казначейської служби України, висновки судів попередніх інстанцій про стягнення коштів з Державного бюджету України через Державне казначейство України є помилковими, оскільки постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2011 року № 346 ліквідовано урядові органи, зокрема Державне казначейство України, а Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011 затверджено Положення про Державну казначейську службу України та установлено, що Державна казначейська служба України є правонаступником прав та обов`язків Державного казначейства України - урядового органу державного управління, що діяв у системі Міністерства фінансів України. Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. Оскільки суди попередніх інстанцій помилково стягнули з Державного казначейства України, яке припинило свою діяльність 27 березня 2011 року, на користь [PERSON] моральну шкоду, то Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення слід змінити на підставі статті 412 ЦПК України, стягнувши з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача 700 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Аналогічна правова позиція викладена в в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 серпня 2020 року у справі № 761/7165/17, провадження № 61-20203св19. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.08.2020 року дійшов висновку, що покладаючи відшкодування завданої [PERSON] моральної шкоди на державу, суд зобов`язує Державну казначейську службу України як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з відповідного казначейського рахунку, що відповідає визначеній законодавством процедурі. Позовні вимоги [PERSON] до Держави Україна в особі Державної виконавчої служби України, Ладижинського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, третя особа Державне казначейство України, про відшкодування майнової та моральної шкоди задовольнити частково. Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь [PERSON] завдану моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. Враховуючи вищезазначене, суд не може погодитися з доводами відповідача Державної казначейської служби України, які викладені у відзиві, що Казначейство не порушувало прав та інтересів позивача та не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Ураховуючи тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань, яких зазнала [PERSON] внаслідок неналежного виконання судового рішення про стягнення з недоплаченої грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми допомоги, де недоплата становить 6 800 гривень, що не спростовано сторонами, з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд вважає, що на користь позивача із Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України підлягає стягненню завдана моральна шкода у розмірі 5 000 грн. Визначений розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості, з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини посадових осіб у завданні моральної шкоди, а також тих обставин, що наведеним вище судовим рішенням про визнання бездіяльності посадових осіб Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради порушене право позивача фактично було відновлено. При цьому, рішення суду не виконано, що є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. Покладаючи відшкодування завданої [PERSON] моральної шкоди на державу, суд зобов`язує Державну казначейську службу України як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з відповідного казначейського рахунку, що відповідає визначеній законодавством процедурі. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року по справі № 755/10947/17, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач при зверненні до суду з даним позовом була звільнена від сплати судового збору, що підтверджується відповідним посвідченням ( а. с. 15 ). Також, відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відповідачі звільнені від сплати судового збору. Тому, судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial