Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-05 00:00:00

27.02.2020 до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] , яка подана в його інтересах Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції, в якій позивач просить суд: 1. Встановити спосіб спілкування позивача з дитиною, шляхом надання дозволу на відвідування дитиною [PERSON] , [INFO] , батька [PERSON] , [INFO] , за місцем його постійного проживання у Турецькій Республіці: [ADDRESS] , щороку з 10.00 год. 01 липня до 18.00 год. 31 липня. 2. Зобов`язати [PERSON] , [INFO] щороку з 10.00 год. 01 липня до 18.00 год. 31 липня привозити дитину в Турецьку Республіку за місцем постійного проживання позивача у Турецькій Республіці: [ADDRESS] . Мотивуючі позовні вимоги позивач вказує, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , який народився та проживав в Турецькій Республіці. На даний чад відповідач разом з дитиною проживає в Україні за адресою: [ADDRESS] . Позивач вбачає, що відповідач незаконно утримує дитину на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року) до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року №3303-ІУ. Конвенція 1980 року набула чинності для України з 1 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та Турецькою Республікою з 1 квітня 2008 року. Рішенням 4-го Сімейного Суду м. Ізмір від 16.12.2013 № 2013/889 про розлучення, позов [PERSON] задоволено, право опіки над спільною дитиною передано відповідачу, дозволено позивачеві зустрічатися з дитиною з 10.00 год. 2 дня релігійних свят до 18.00 год. З дня релігійних свят, і приймаючи до уваги що сторони проживають в різних країнах - встановлювати з дитиною особисті стосунки з 10.00 год. 01 липня до 18.00 год. 31 липня кожного року. Спроби позивача підтримувати контакт з дитиною з 2015 року ускладнювались, оскільки відповідач не надає позивачу можливості та перешкоджає цьому спілкуванню. Позивач наполягає на тому, щоб дитину щороку привозили в Турецьку Республіку та залишали з ним протягом 1 місяця з 01 по 31 липня, оскільки матеріальної можливості їздити в Україну позивач більше немає. Позивач у заяві про забезпечення реалізації права доступу до дитини інформує, що під час його візиту в Україну 22.03.2017 відповідач заявила, що не бажає дотримуватись порядку спілкування з дитиною, передбаченого рішенням турецького суду, та не віддаватиме дитину позивач у визначений судом час. На сьогодні заявник не має зв`язку із сином. 04.08.2020 представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову. 19.07.2020 ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Остапчук Т.В. провадження у справі було закрито. 14.04.2021 до Печерського районного суду м. Києва з Київського апеляційного суду після скасування ухвали суду від 19.11.2020, для продовження розгляду надійшла вказана позовна заява, яка передана судді Ільєвій Т.Г. 19.04.2021. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи на їх безпідставність та необґрунтованість. Відповідно до ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Згідно зі ч.2 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав. Частиною першою статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У статі 6 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей, чітко закріплено обов`язок судового органу здійснювати все можливе для забезпечення права дитини приділити належну увагу думкам висловленим дитиною. Так відповідно до ст. 6, якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння судовий орган:упевнюється в тому, що дитина отримала всю відповідну інформацію;у відповідних випадках консультує особисто дитину (у разі необхідності - приватно) сам або через інших осіб чи інші органи в зрозумілий дитині спосіб, якщо це явно не суперечить найвищим інтересам дитини;надає можливість дитині висловлювати її думки;приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною. Так, [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що 1-2 рази в місяць спілкується із батьком, який приїжджав декілька років тому. Матір не забороняє спілкуватися із батьком. Батько один раз пропонував до нього приїхати, проте у них не було коштів на поїздку. [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що не бажає їхати до батька та його не пам`ятає, з бабусею та дідусем жодного разу не спілкувався. Представник третьої особи, про місце і час судового розгляду повідомлений належним чином, заяв, клопотань пояснень до суду не подано. Суд, заслухавши позицію учасників розгляду, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та враховуючи доводи відповідачів викладені у відзивах, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення. За приписами ч. 3 ст. 208, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 218 ЦПК України судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, яке проголошується негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 141, 155 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків, мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до п.8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд також враховує, що дане судове рішення повинно відповідати й принципу Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у якій проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до Конвенції про права дитини (ратифіковані Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно ч. 2 ст. 154 СК України, батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Судовим розглядом встановлено та чого не заперечувалось сторонами, що [PERSON] та [PERSON] , в період часу з 2007 року по 2013 рік, перебували в зареєстрованому шлюбі і до народження спільної дитини [PERSON] з [PERSON] мешкали в Турецькій Республіці. Від шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , на території Турецької Республіки. Відповідач визнає, що в листопаді 2011 року разом з дитиною виїхала в Україну. При цьому, як зазначає відповідач, в планах був просто двомісячний відпочинок від сімейних негараздів, проте, за час перебування [PERSON] в Україні, [PERSON] продав їх спільну з відповідачем квартиру, в якій вони мешкали протягом чотирьох останніх місяців перед від`їздом. На даний час [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] є громадянином України, що підтверджується довідкою Генерального консульства України в Стамбулі вих. № 61318/17-536-1301 від 29 липня 2011 року. Окрім цього, встановлено, що 4-м Сімейним судом м. Ізмір ухвалено рішення №2013/899 від 16 грудня 2013 року у справі № 212/233 про розлучення [PERSON] та [PERSON] . При цьому, згідно вказаного рішення іноземного суду, право опіки над [PERSON] було передане відповідачу, а позивачеві було дозволено зустрічатись з дитиною з 10.00 год. 2-го дня релігійних свят до 18.00 год. 3-го дня релігійних свят, і приймаючи до уваги факт проживання батьків в різних країнах, батьку було дозволено встановлювати особисті стосунки з дитиною з 10.00 год. 01 липня до 18.00 год. 31 липня кожного року. З огляду на це, а також з огляду на положення ст. 17 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, вважаю, що під час розгляду даної справи, суд приймає до уваги рішення 4-го Сімейного суду м. Ізмір. Слід зауважити, що в рішенні іноземного суду, яке було ухвалене вже після виїзду [PERSON] та [PERSON] в Україну, і в якому вже встановлений спосіб спілкування з дитиною батька, який проживає окремо, не йдеться, ані про те, що особисті стосунки з дитиною [PERSON] встановлює за місцем його проживання, ані про обов`язок [PERSON] щороку, на протязі липня, привозити дитину в Турецьку Республіку. Так, щодо переміщення [PERSON] , суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем не було доведено, що переміщення [PERSON] в Україну є незаконним, оскільки таке переміщення відбулось в інтересах дитини, без порушення судового наказу чи розпорядження, було здійснене ще до ухвалення рішення іноземного суду і ці обставини були враховані 4-м Сімейним судом м. Ізмір під час ухвалення зазначеного рішення, а заборони на переміщення [PERSON] з території Турецької Республіки не було. Крім того, принагідно звернути увагу, що після розлучення та після звернення до Служби у справах дітей Оболонської районної у місті Києві Державної адміністрації від 05 жовтня 2012 року [PERSON] не висував жодних заперечень з приводу проживання [PERSON] в Україні, а також на те, що жодних висновків Служби у справах дітей Оболонської районної у місті Києві Державної адміністрації з приводу обмеження прав [PERSON] на спілкування з дитиною, в матеріалах справи № 757/9574/20-ц немає. Після переїзду в Україну, [PERSON] , за фахом «художник-модельєр перукарського мистецтва та декоративної косметики», здійснює свою професійну діяльність. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] відвідував дошкільний дитячий заклад «Ольвія», Оболонського району, міста Києва, а в подальшому, з 2016 по 2020 рік, відвідував початкову школу І-го ступеню № 326. Крім того, [PERSON] відвідував гурток айкідо та футбольний гурток, що підтверджується фотографіями, доданими до цього відзиву, а також може бути підтверджене відповідними довідками. В той же час, слід звернути увагу на те, що незважаючи на обізнаність [PERSON] про факт наявності рішення Оболонського районного суду міста Києва від 29 травня 2015 року у справі № 756/103554/14-ц, яким з [PERSON] стягнуті аліменти на утримання [PERSON] , позивач весь цей час не несе жодних витрат на утримання дитини і не сплачує аліментів на користь [PERSON] в добровільному порядку. Під час судового розгляду встановлено, що [PERSON] не відчуває прихильності до [PERSON] і на даний час не має бажання зустрічатись з [PERSON] без присутності відповідача або [PERSON] , оскільки ніколи з позивачем сам не жив, не знає турецької мови і не має бажання її вчити, віддаючи перевагу вивченню української і англійської мов, а крім того не має в Турецькій Республіці, ані друзів, ані знайомих. Також, [PERSON] не має бажання їхати в Турецьку Республіку для того щоб місяць мешкати за місцем проживання позивача, а [PERSON] заперечує з цього приводу оскільки немає будь-яких гарантій добросовісного виконання [PERSON] своїх обов`язків щодо повернення дитини до місця її постійного проживання в Україні. Так, [PERSON] , вказує на те, що відповідач перешкоджає зустрічатись з сином та, як наслідок, відмовляється виконувати судове рішення. При цьому, жодних належних і допустимих доказів, які підтверджують обмеження права [PERSON] на доступ до дитини, які нібито запроваджені з боку [PERSON] (висновки органів опіки і піклування, протоколи поліції, рішення судів тощо), в матеріалах справи №757/9574/20-ц немає, адже самі по собі звернення [PERSON] до Служби у правах сім`ї Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 05 липня 2012 року і до Міністерства юстиції України, не можуть свідчити про наявність порушень права позивача на доступ до дитини. Відповідно, права [PERSON] на доступ до дитини відповідачем жодним чином не порушувались і не порушуються. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Встановлені обставини в своїй сукупності вказують на те, що матір`ю дитині створено всі необхідні умови для проживання та не встановлюються перешкоди в спілкуванні батька з сином. Окрім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що 4-й Сімейний суд м. Ізміра в своєму рішенні про розлучення позивача і відповідача вже визначив спосіб участі [PERSON] у вихованні дитини шляхом встановлення періодичності його побачень з батьком. Про адресу, за якою [PERSON] має право встановлювати особисті стосунки з [PERSON] і про обов`язок відповідача щороку на тридцять днів привозити Дитину в Турецьку Республіку також не йдеться. Згідно ст. 14 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, на яку також посилається Представник позивача, суд може тільки враховувати судові рішення іншої країни без спеціальних процедур визнання рішень іноземних органів і тільки вирішуючи питання щодо того чи мали місце незаконні переміщення або утримання дитини, а не під час розгляду заяви про забезпечення доступу до дитини. Фактично позовні вимоги сформульовані таким чином, що позивач не просить суд усунути перешкоди в спілкуванні з дитиною, а просить встановити порядок виконання рішення іноземного суду, до чого суд відноситься критично. Встановлені обставини під час судового розгляду вказують на те, що представником позивача обраний неналежний спосіб правового захисту інтересів [PERSON] , оскільки ефективне здійснення права доступу позивача до дитини, у разі надання останнім належних і допустимих доказів, які підтверджуватимуть обмеження такого права, буде захищене лише шляхом його роз`яснення (встановлення способу виконання) 4-м Сімейним судом м. Ізмір з подальшою процедурою його визнання на території України, яка передбачена ст. ст. 35-38 Угоди між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво у цивільних справах від 21 листопада 2000 року (адже, згідно положень ст. 34 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, Конвенція не обмежує застосування будь-якого міжнародного договору для цілей організації прав доступу), або ж в порядку позовного провадження щодо усунення перешкод в участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, у порядку статті 159 Сімейного кодексу України. Наряду з вказаним, мотивуючи позов [PERSON] вказує, що він наполягає на тому, щоб дитину щороку привозили в Турецьку Республіку та залишали з ним протягом 1 місяця з 01 по 31 липня, оскільки матеріальної можливості їздити в Україну позивач більше не має, що розцінюється судом негативно, що як, наслідок, свідчить про переконливість доводів відповідача, викладених у відзиві, та не бажання позивача докладати зусиль для спілкування та виховання дитини. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Статтею 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з вимогами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 157 ч. 3 СК України той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Із системного тлумачення ст. 3 ч. 1, ст. 9 Конвенції про права дитини, ст. 11 ч. ч. 2 і 3 Закону України «Про охорону дитинства», СК України випливає, що суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Враховуючи вищевикладене, а також особисті якості батьків, створення матір`ю дитини належних умов для її виховання, її турботу і увагу до дитини, думку самої дитини, виходячи із найвищих їх інтересів, аналізуючи кожен аспект відносин до дитини, висвітлений під час розгляду справи, оцінивши всі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed