Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-27 00:00:00

15 листопада 2021 року позивач звернувся до суду із позовом про визнання кредитного договору недійсним. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20 жовтня 2021 року в додатку «Кредитна історія» він дізнався про нібито укладення між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» (далі - ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет») 25 червня 2018 року договору №2773357, згідно з яким відповідач надав позивачу кредит. Однак, жодного договору з відповідачем не підписував, кошти не отримував ні з каси банку, ні на свій поточний рахунок, який також не відкривав. Іншого способу надання кредиту в національній валюті фізичній особі на території України не існує. Посилаючись на викладене, позивач просив визнати недійсним договір від 25 червня 2018 року договору №2773357, укладений між ним та ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет». Ухвалою судді від 17 листопада 2021 року в справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. 30 грудня 2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що у своєму позові позивач вказує, що не отримував від відповідача грошових коштів, в тому числі на умовах фінансового кредиту. Однак, позивач не надав належних та допустимих доказів своїх доводів. Так, 25 червня 2018 року на рахунок позичальника № [NUMBER] , відкритому в акціонерному товаристві «Укрсиббанк» були перераховані кошти в сумі 70034 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 25 червня 2018 року №48334. В подальшому позивач сплачував платежі за кредитом з 12 липня 2018 року до 25 листопада 2021 року на загальну суму 17250 грн. Таким чином, підстави для визнання недійсним кредитного договору - відсутні. 26 липня 2022 року від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. До відзиву представник ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» додав заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд установив, що 25 червня 2018 року сторони уклали договір №2773357 про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, за яким [PERSON] як позивальник отримав від ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» кошти в кредит в сумі 72200 грн для власних потреб. На останній сторінці договору зазначено про те, що позичальник підтверджує, що примірних цього договору з усіма додатками, які йому належать отриманий від кредитодавця особисто, про що проставлено підпис: [PERSON] . 25 червня 2018 року [PERSON] подав ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» заяву, в якій просив перерахувати належну йому суму кредиту після утримання комісії згідно з пп 2.7 Договору №2773357 про надання кредиту від 25 червня 2018 року. Згідно з платіжним дорученням від 25 червня 2018 року ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» перерахувало [PERSON] 70034 грн. 12 липня 2018 року, 14 серпня 2018 року, 09 листопада 2018 року, 04 лютого 2019 року, 25 листопада 2021 року [PERSON] сплатив ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» кошти за кредитом на загальну суму 17250 грн. Відповідно до положень ст. 61 Основного Закону України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Статтею 55 проголошено право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частинами першою, третьою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За положеннями статей 626, 628 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Умови кредитного договору, на яких укладають двосторонні правочини з відповідачем, є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст. ст. 641,644 Цивільного кодексу України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Відповідно до частини першої ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Підставою для звернення до суду із позовом про визнання недійсним кредитного договору позивач зазначав те, що жодного договору з відповідачем не підписував, кошти не отримував ні з каси банку, ні на свій поточний рахунок, який також не відкривав. Іншого способу надання кредиту в національній валюті фізичній особі на території України не існує. Водночас стороною відповідача надано належні та допустимі докази, які спростовують твердження позивача про відсутність у сторін договірних відносин щодо укладення кредитного договору. Відтак, аргументи позивача не знайшли свого підтвердження під розгляду справи, що є підставою для відмови у задоволенні позову. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, досліджених у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed