Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-01 00:00:00

позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати за ним право власності, в порядку поділу з [PERSON] спільного майна подружжя, на 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Свої вимоги мотивував тим, що 27 вересня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено спадковий договір, на підставі якого після смерті [PERSON] за відповідачкою зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Вважає, що вказаний договір укладено за його згодою, в інтересах сім`ї, коли розпорядження відчужувача за спадковим договором сторонами виконувалися спільно, а тому вказане майно набуто сторонами в шлюбі спільними зусиллями, а тому воно є спільним сумісним майном. Позивач та його представник подали заяву про розгляд справи за їх відсутності, просили про задоволення позову з викладених у ньому підстав. Представник відповідачки подав суду заяву про визнання позову та розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Встановлено, що з 27 квітня 2012 року сторони знаходилися у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 13 січня 2021 року шлюб розірвано. 27 вересня 2013 року між [PERSON] (віжчужувач) та [PERSON] (набувач) укладено спадковий договір, посвідчений державним нотаріусом Вишгородської державної нотаріальної контори Київської області Загвоздіною А.М. та зареєстрований в реєстрі за №1-1012. Згідно п. 1 вказаного договору [PERSON] зобов`язується виконувати розпорядження [PERSON] , що встановлені цим договором, і в разі її смерті набуває право власності на майно відчужувача, що є предметом цього договору. Предметом цього договору є квартира під номером [ADDRESS] (п. 2 спадкового договору). Відповідно до\~п.п.\~3,\~5\~договору зазначена\~квартира складається\~з 2\~(двох)\~житлових кімнат\~житловою площею\~25,7\~кв.\~м,\~загальною площею\~44,3\~кв.\~м. Вартість майна визначається сторонами у 356 305 грн. Як вбачається з п. 11 спадкового договору цей правочин учинений за згодою чоловіка набувача - [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків - [NUMBER] , посвідченою нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори 27 вересня 2013 року за реєстровим №1-1011. Згідно п. 12 договору право власності на майно виникає у набувача з моменту смерті відчужувача. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва серії [NUMBER] виданим 30 серпня 2017 року. З листа Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області №531/01-16 від 20 квітня 2021 року встановлено, що спадкова справа щодо майна померлої [INFO] [PERSON] не заводилась. Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №306387518 від 02.08.2022 року, на підставі спадкового договору від 27 вересня 2013 року за [PERSON] 10 квітня 2019 року зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Як передбачено ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 та 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 та 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. На підставі ч. 1 та 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача. Статтею 1303 ЦК України відчужувачем у спадковому договорі може бути подружжя, один із подружжя або інша особа. Набувачем у спадковому договорі може бути фізична або юридична особа. Згідно роз`яснень даних в п.п. 23, 30 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (правова позиція Верховного Суду в постанові від 05 серпня 2020 року в справі №682/2493/16-ц). Відповідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно ч. 6 ст. 263 ЦПК України якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Визнання позову відповідачкою вимогам Закону та обставинам справи не суперечить. Відтак, по справі встановлено, що спірну квартиру набуто під час перебування сторін у шлюбі і для забезпечення потреб сім`ї, а тому в силу викладених вимог Закону вона вважається спільним сумісним майном подружжя. Спірне майно є неподільним і, враховуючи зміст позовних вимог, за кожною із сторін слід визнати право на рівну частку в ньому, залишивши таке майно в їх спільній власності. При вирішенні спору суд, згідно роз`яснень даних в п. 25 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вважає необхідним визначити ідеальні частки подружжя в спільному майні, яке залишається в їх спільній частковій власності. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що незалежно від того, на кого з подружжя зареєстроване право власності на майно, набута ними квартира, належать дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, а тому за кожним із них слід визнати право власності на Ѕ її частину. За таких обставин позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved