Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-21 00:00:00

Адвокат Примаков К.О., діючи в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовною заявою 16 серпня 2021 року, в подальшому змінивши коло учасників справи з поданням уточненої позовної заяви (а.с.63-66), просив суд: визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 26 лютого 2001 року між [PERSON] , який діяв за довіреністю від імені [PERSON] , котра в свою чергу діяла особисто та як законний представник від імені своїх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони, щодо відчуження нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 45,20 кв.м., житловою площею 30,70 кв.м., посвідчений на товарній біржі «Криворізька універсальна товарна біржа», р/н 001/436-н; визнати за [PERSON] право приватної власності на житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 45,20 кв.м., житловою площею 30,70 кв.м. як на особисту власність, набуту нею за особисті кошти. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що з 25 серпня 1995 року [PERSON] перебувала в шлюбі із [PERSON] . Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 січня 2019 року у справі №214/1577/18, шлюб між ними було розірвано. У період перебування в шлюбі, 26 лютого 2001 року [PERSON] придбала житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 45,20 кв.м., житловою площею 30,70 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого за №001/436-н на товарній біржі «Криворізька універсальна товарна біржа». При укладенні договору всі істотні умови сторонами було погоджено, право власності на придбане майно за [PERSON] зареєстровано в КП «Криворізьке БТІ» ДОР без нотаріального посвідчення угоди, що на той момент не вимагалось у випадку реєстрації правочину на товарній біржі. На даний час між [PERSON] та [PERSON] виник спір з приводу поділу зазначеної квартири. Маючи намір вирішити це питання у позасудовому порядку, вони звернулись до нотаріуса шляхом оформлення відповідного правочину, однак отримали відмову з посиланням на відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири від 26 лютого 2001 року як правовстановлюючого документу, що ставить під сумнів його дійсність. Оскільки товарна біржа, яка здійснювала реєстрацію договору, припинила свою діяльність, однак під час укладення договору сторони погодили усі істотні умови, продавець отримав гроші за квартиру, а покупець квартиру, тому за захистом прав як власника та забезпечення можливості їх реалізації, адвокат Примаков К.О., діючи в інтересах [PERSON] , звертається до суду. Що стосується вимоги про поділ спірної квартири, то представник зазначив, що хоча й квартира була придбана [PERSON] в період перебування в шлюбних стосунках із [PERSON] , однак за її особисті кошті, якій їй подарували батьки. Крім того, на момент придбання квартири шлюбно-сімейні стосунки між подружжям були фактично припинені, оскільки [PERSON] вже мав стосунки з іншою жінкою, з якою одружився одразу після ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу із [PERSON] . До того ж [PERSON] знав, що квартира була придбана виключно за особисті кошти [PERSON] . Вказані обставини в їх сукупності, на переконання представника позивача, визначають можливість визнання права приватної власності на спірне житлове приміщення за [PERSON] . Ухвалою суду від 02 березня 2022 року позов прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів з КП «Криворізьке районне БТІ» ДОР щодо власника спірного житлового приміщення (а.с.40-41). Ухвалою суду від 24 травня 2022 року за клопотанням представника позивача [PERSON] адвоката Примакова К.О. залучено до участі у справі як співвідповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (остання відома адреса їх проживання: [ADDRESS] ), із виключенням їх зі складу третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору (а.с.68-69). Правом на участь в судовому засіданні позивач та її представник адвокат Примаков К.О. не скористались, останній подав заяву про розгляд справи за їх відсутності. Уточнені позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Відповідач [PERSON] правом на участь в судовому засіданні не скористався, подавши заяву про визнання позовних вимог. Підтвердив, що спірна квартира була придбана [PERSON] за її особисті кошти, а тому не заперечував проти визнання за позивачем права особистої приватної власності на квартиру (а.с.38). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, неодноразово викликались у встановленому законом порядку. У межах визначеного судом строку відзив на позов не подали, заяв про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, письмових пояснень щодо пред`явлених вимог не подавав. Заяв про відкладення розгляду справи від нього суду не надходило. За даних обставин суд вважає за можливе ухвалити рішення за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів та висловленої позиції. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення доказів/позову, зупинення/відновлення провадження не застосовувались. Дослідивши письмові докази, врахувавши позицію учасників справи, подання відповідачем [PERSON] заяви про визнання вимог, надавши оцінку доказам в їх сукупності, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, суд доходить висновку про необхідність задоволення вимог з огляду на таке. Судом встановлено, що 26 лютого 2001 року між [PERSON] , який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені [PERSON] , яка діяла від себе та як законний представник своїх неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як продавці та [PERSON] як покупець уклали договір купівлі-продажу двокімнатної квартири загальною площею 45,20 кв.м., житловою площею 30,70 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с.16). Договір купівлі-продажу був зареєстрований на товарній біржі «Криворізька універсальна товарна біржа» за реєстраційним номером 001/436-Н та на підставі ст.15 Закону України «Про товарну біржу» нотаріальному посвідченню не підлягав. На підставі\~зазначеного договору купівлі-продажу від 26 лютого 2001 року право власності на зазначене житлове приміщення було зареєстроване за [PERSON] в КП Криворізьке бюро технічної інвентаризації 26 березня 2001 року, запис в реєстровій книзі №210П, стор. №26, запис №26, що підтверджується відповідною відміткою на договорі купівлі-продажу (а.с.13-зворот). Факт наявності зареєстрованого за [PERSON] права власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] також підтверджується відповіддю КП «Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації» №227 від 15 квітня 2022 року (а.с.54). Відповідно до технічного паспорту (а.с.14-15), квартира [ADDRESS] , загальною площею 45,20 кв.м., житловою площею 30,70 кв.м., розташована на 5 поверсі 5-поверхового будинку, складається з 2-х кімнат (І кімната 17,50 кв.м., ІІ кімната 13,20 кв.м.), кухні 5,5 кв.м., ванної кімнати 2,10 кв.м., вбиральні 1,00 кв.м., коридору 4,30 кв.м., вбудованої шафи 0,70 кв.м., обладнана балконом 0,90 кв.м. Як вказував представник позивача, причиною його звернення до суду з даним позовом в інтересах [PERSON] став захист її прав як власника нерухомого майна, придбаного в шлюбі, з огляду на те, що правовстановлюючий документ на нерухоме майно (договір купівлі-продажу від 26 лютого 2001 року) не відповідає вимогам чинного законодавства з підстав відсутності його нотаріального посвідчення, що впливає на його дійсність. Так, ст.ст.391, 392 ЦК України (в діючій редакції) встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Встановленим в судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини з порядку належного оформлення та форми договору купівлі продажу нерухомого майна, передбачені\~ст.227 ЦК УРСР 1963 року, норми якого діяли на момент укладення угоди, дійсність якої позивачі за первісним та зустрічним позовами мають намір підтвердили в судовому порядку. За змістом ст.ст.128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до\~ст.224\~ЦК УРСР\~(в\~редакції,\~чинній на\~момент укладення\~оспорюваного договору),\~за договором\~купівлі-продажу\~продавець зобов`язується\~передати майно\~у власність\~покупцеві,\~а покупець\~зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст.227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. При цьому, ч.2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, діючій на час укладення договору) передбачено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Аналіз вказаних норм в їх сукупності приводить суд до переконання про існування колізії в матеріальних нормах, що визначали вимоги до форми угоди щодо відчуження нерухомого майна. Згідно з приписами ч.2 ст.47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною; в цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Судом встановлено, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири від 26 лютого 2001 року дійсно підлягав нотаріальному посвідченню, однак не був нотаріально оформлений з посиланням на ст.15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року (в редакції, чинній на момент укладення договору), примітка про що міститься безпосередньо у змісті договору в частині зазначення відомостей про його реєстрацію на товарній біржі. Не дивлячись на відсутність нотаріального посвідчення договору, на його підставі право власності на відчужуваний об`єкт нерухомості було зареєстроване за [PERSON] як покупцем за договором у КП Криворізьке бюро технічної інвентаризації. Натомість, матеріали цивільної справи не містять спростування твердження позивача, що на момент укладення оспорюваного правочину сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов, зі свого боку [PERSON] як покупець виконала обов`язок по виплаті продавцям вартості квартири, факт отримання останніми коштів до укладення правочину зазначено в п.4 договору. Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.\~Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.\~Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, а також те, що між сторонами відбулося повне виконання договору, всі істотні його умови погоджені, загальних договірних засад та прав і свобод сторін договору не порушують, угода купівлі-продажу фактично відбулася з передачею оплати за майном продавцеві, а самого майна покупцеві, право власності на нерухоме майно належним чином зареєстроване за позивачем, тому суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити, а договір купівлі-продажу від 26 лютого 2001 року визнати дійсним. Що стосується вимоги про визнання права приватної власності на спірну квартиру за позивачем, то при її вирішенні суд виходить з такого. Згідно зі ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Питання набуття права власності на нерухоме майно регулюється цивільним законодавством. Враховуючи, що відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, тому суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст.392 ЦК України. Особливість режиму нерухомого майна визначається тим, що права на нього та правочини щодо нього підлягають державній реєстрації в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з метою офіційного визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За правилами ст.392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що 26 серпня 1995 року між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Саксаганської районної ради м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис №618 (свідоцтво про одруження серії [NUMBER] від 07 жовтня 1999 року, а.с.11). Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 січня 2019 року, яке набрало законної сили 26 лютого 2019 року у справі №214/1577/18, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.15). На момент розірвання шлюбу спір про розподіл майна між ними був відсутній. При вирішенні\~судом вимоги\~про визнання\~дійсним правочину\~встановлено,\~що в період перебування сторін в шлюбі ними набуто у власність нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 26 лютого 2001 року. Покупцем за договором виступала [PERSON] , за якою й зареєстроване право власності на спірну квартиру. Вирішуючи спір про поділ майна подружжя, а саме вищевказаної квартири, набутої [PERSON] у власність у 2001 році, тобто до набрання чинності діючим Сімейним кодексом України, суд керується положеннями КпШС України, що діяв на момент її придбання, що також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1662цс15. Відповідно до ч.1 ст.22 КпШС України, яка встановлює презумпцію віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Системним аналізом норм КпШС суд приходить до висновку, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається наступними критеріями: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Отже, визначаючи правовий режим належності майна до спільної сумісної власності подружжя суд перевіряє не тільки факт придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Пред`являючи вимогу про визнання спірної квартири особистою приватною власністю [PERSON] , остання посилалася на придбання майна за її власні кошти. При цьому позивач акцентувала увагу, що хоча на той момент вона перебувала у шлюбі з [PERSON] , однак шлюбно-сімейні стосунки між ними фактично були припинені. Відповідач [PERSON] у поданій ним заяві визнав ці обставини та не заперечував проти визнання за позивачем права власності на спірну квартиру як її приватну власність. Таким чином, в силу ч.1 ст.82 ЦПК України з огляду на визнання обома сторонами спору обставини придбання спірної квартири виключно за власні кошти [PERSON] та у її власних інтересах з огляду на припинення на той момент стосунків із [PERSON] , тому суд вважає ці обставини такими, що не підлягають окремому доказуванню. До того ж суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Враховуючи встановлені обставини, у томі числі такі, що визнані сторонами, та наявний обсяг доказів в їх підтвердження, суд приходить до висновку про можливість визнання спірної квартири приватною власністю [PERSON] . Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд враховує ухвалення рішення на користь позивача та не пред`явлення нею вимог про компенсацію понесених судових витрат по справі, а тому суд вважає за необхідне витрати по сплаті судового збору за пред`явлення даного позову залишити за позивачем.

Outcome: approved