Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-17 00:00:00

Виклад позиції позивача. 24.09.2021\~року [PERSON] ,\~в інтересах\~ [PERSON] ,\~звернувся в\~суд із\~позовною\~ заявою\~до [PERSON] \~про стягнення коштів, мотивуючи її тим, що між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «УКРСОЦБАНК» було укладено Договір на користування індивідуальним банківським сейфом № [NUMBER] , який знаходився в Дарницькому відділенні ПАТ «УКРСОЦБАНК» за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, будинок 2. 06.04.2013 року [PERSON] видано [PERSON] довіреність, яку було посвідчено Островською Т.Б., нотаріусом нотаріального округу Санкт-Петербургу (зареєстрована в реєстрі за № Д-1883). Відповідно до змісту зазначеної Довіреності Микитенком А.М. було довірено [PERSON] користуватися банківським сейфом № [NUMBER] , який знаходився в Дарницькому відділенні ПАТ «УКРСОЦБАНК» за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, будинок 2. 28.09.2018 року АТ «УКРСОЦБАНК» було надано відповідь (лист № 04.3-02/96-8739 від 28.09.2018 року) на звернення дружини [PERSON] - [PERSON] , щодо користування згаданим вище індивідуальним банківським сейфом. АТ «УКРСОЦБАНК» було повідомлено про те, що 09.04.2013 року цінності, що знаходились в сейфі № [NUMBER] , який розташовано в Дарницькому відділені ПАТ «УКРСОЦБАНК», за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 2 було отримано довіреною особою - Гудимою Олександром Петровичем, яка діяла в інтересах [PERSON] на підставі довіреності 78 АА 4358176, посвідченої Островською Т.Б., нотаріусом нотаріального округу Санкт-Петербургу (зареєстрована в реєстрі за № Д-1883) і на підтвердження отримання цінностей [PERSON] було видано розписку. Копію розписки було надано Банком [PERSON] . Зі змісту зазначеної вище розписки вбачається, що [PERSON] отримав цінності, які знаходились в сейфі №19 згідно акту «25» березня 2013 року, а саме папки та грошові кошти в сумі 105 000,00 (сто п`ять тисяч) доларів США. Таким чином, про факт отримання за довіреністю Відповідачем матеріальних цінностей, належних [PERSON] , Позивачу стало відомо лише після отримання повідомлення з АТ «УКРСОЦБАНК», тобто після 28.09.2018 року. Відповідно до вимог встановлених п. 3 ч. 1 ст. 1006 Цивільного кодексу України, повірений зобов`язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Водночас, всупереч вимогам законодавства вказані цінності Відповідачем [PERSON] не передано, на письмову вимогу представника Позивача - адвоката Бровка Олександра Михайловича від 08.09.2021р., про передачу отриманих 09.04.2013 року в Дарницькому відділені ПАТ «УКРСОЦБАНК» цінностей, по належать [PERSON] , [PERSON] не відповів, вимогу про передачу цінностей не виконав. Таким чином, внаслідок невиконання вимог законодавства України, [PERSON] порушено права власності [PERSON] на належні останньому грошові кошти та позбавлено право розпоряджатися ними. Поновлення порушеного права власності Позивача на зазначені матеріальні цінності, потрібно здійснити шляхом стягнення з [PERSON] грошових коштів у розмірі 105 000,00 (сто п`ять тисяч доларів 00 центів) доларів США на користь [PERSON] . Тобто, відносини які виникли між [PERSON] , як довірителем, та [PERSON] , як повіреним, необхідно застосувати положення Глави 68 «Доручення» ЦК України. Що в свою чергу вказує на наявність зобов`язання [PERSON] негайно після отримання цінностей від представників ПАТ «УКРСОЦБАНК» передати ці цінності довірителю. Виклад позиції відповідача. 25.10.2021 року від представника відповідача адвоката Болотної Т.Ю. на адресу Немирівського районного суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення коштів, мотивуючи тим, що Позивач вказує, що Відповідач начебто взяв його 105 000 доларів з США із сейфу та не віддав, а начебто повинен був віддати такі кошти Позивачу, останній повинен довести щонайменше 3 факти: 1)той факт, що Позивач дійсно зберігав 105 000 доларів США у Сейфі станом на 09.04.2013; 2)той факт, що Відповідач дійсно отримував з Сейфу 105 000 доларів США; 3)той факт, що Відповідач був зобов`язаний віддати Позивачу 105 000 доларів США. При цьому з урахування вимог ЦПК України, такі обставини Позивач повинен довести на підставі належних, остатніх та допустимих доказів. Однак, Відповідач не надав жодного такого доказу, а всі надані ним копії «документів» взагалі не свідчать про жодні обставини, що вказуються Позивачем у позовній заяві з огляду на таке: Надана Позивачем «розписка» не може бути підставою для задоволення позовних вимог та не свідчить про отримання Відповідачем 105 000 доларів США, які начебто належать Позивачу оскільки: з наданої «розписки» не вбачається дати її видачі; у даній «розписці» не вказано жодного документу (паспорту чи РНОКПП) та жодної іншої інформації, яка б свідчила про особу, яка таку «розписку» склала, окрім прізвища, ім`я та по батькові; розписка за своєю суттю та входячи з положень Цивільного кодексу України є борговим документом, посвідчує укладення договору позики та обов`язково повинна містити, зокрема, порядок та зобов`язання повернення коштів. Однак, надана Позивачем «розписка» взагалі не містить такої інформації. розписка не може бути документом, який підтверджує отримання коштів у банківській установі; Позивачем не надано оригінал «розписки», а Відповідач вважає, що такої взагалі не існує. При цьому в наданій «розписці» взагалі не вказано кого грошові кошти начебто були отримані, на якій правовій підставі начебто були отриманні кошти та не зазначено обов`язок повернути/передати відповідні кошти комусь. Оскільки у наданій Позивачем «розписці» відсутнє зобов`язання будь-якої з осіб щодо передачі/повернення коштів іншій особі, то така «розписка» взагалі не є підставою для виникнення обов`язку у жодної особи, у тому числі у Відповідача, з повернення відповідних коштів. Наданий Позивачем начебто Лист Укрсоцбанку не може бути підставою для задоволення позовних вимог, та не свідчить про отримання Відповідачем 105 000 доларів США, які начебто належать Позивачу оскільки: наданий Позивачем начебто Лист взагалі не містить відомостей про отримання Відповідачем будь-яких коштів та в такому Листі жодним чином не згадується 105 000 доларів США, про які зазначає Позивач; у такому Листі не визначено жодного документу (паспорту чи РНОКПП) та жодної іншої інформація, яка б свідчила про особу, яка таку розписку склала, окрім прізвища, ім`я та по батькові; Лист не містить печатки банку, що його начебто видав; Позивачем не надано оригінал Листа, а Відповідач вважає, що такого взагалі не існує. Під час отримання будь-яких цінностей з індивідуального сейфу банківські установи не видають та не видавали і не витребували жодних документів. З позовної заяви та додатках до неї вбачається, що Позивач вказує про те, що Відповідач начебто отримав його кошти у Сейфі та на підтвердження цього надав розписку працівникам Укрсоцбанку, оскільки на «розписці» містяться відмітки начебто працівників банку про її завірення згідно з оригіналом. Водночас, працівники [PERSON] не могли б витребовувати жодних розписок у фізичних осіб під час отримання цінностей. Документи, якими підтверджується отримання готівки у банках є лише чеки. Зазначене, наприклад випливає з абз. 2 ч. 2 листа Національного Банку України від 04.08.2011 № 11-227/3469-9226, відповідно до якого: «Відповідно до вищезазначеного, Інструкцією про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженою постановою Правління Національного банку України 01.06.2011 N 174 ( z0790-11), зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 25.06.2011 за N 790/19528 (далі - Інструкція N 174), визначено зазначення у грошових чеках, заявах на видачу готівки, на підставі яких видається клієнтам готівка, незалежно від суми, за винятком реалізації пам`ятних монет даних паспорта особи-отримувача або документа, що його замінює: найменування документа, серія, номер і дата його видачі, найменування установи, що його видала (п. 1.3 глава 1 розділ IV Інструкції N 174) ( z0790-11 )». В той же час, процедура отримання цінностей з індивідуальних сейфів взагалі не супроводжується та не контролюється працівниками банків та є анонімною. З цього випливає, що жодні документи під час отримання цінностей з індивідуального сейфу, у тому числі «розписки» не витребовується та не надаються працівникам банків. Зазначене вкотре вказує на те, що надана розписка не є та не може бути доказом отримання Відповідачем будь-яких цінностей з Сейфу. Посилаючись на практику Верховного Суду, у позовній заяві, Позивач сам же зазначає, що видання довіреності це односторонній правочин, який здійснюється довірителем самостійно, без присутності та попередження довіреної особи. Таким чином, будь-особа може видати довіреність, шляхом звернення до органів нотаріату, на будь-яку іншу особу, навіть без її згоди чи повідомлення, надавши такій іншій особі будь-які повноваження. При цьому довіреність це документ, який надає право особі вчиняти певні дії, однак аж ніяк не зобов`язує їх вчиняти. Таким чином, сама по собі довіреність не може свідчити про здійснення Відповідачем жодних дій. Окрім того, на наданій копії довіреності не чітко прослідковуються її обов`язкові елементи, а остання з невідомих причин була зроблена у Російській Федерації, що викликає сумніви щодо її достовірності та реальності. Відповідь на відзив на позовну заяву 04.11.2021 року на адресу Немирівського районного суду від представника позивача адвоката Бровко О.М. надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, у якій він зазначає про те, що представник Відповідача взагалі не бере до уваги той факт, що в цій ситуації правові відносини між [PERSON] та [PERSON] виникли на підставі договору доручення, а надані до позову копії документів підтверджують наступні обставини: копія довіреності від 06.04.2013 року свідчить про надання [PERSON] , представнику, від імені довірителя - [PERSON] повноважень стосовно вчинення дій на отримання цінностей, які зберігатися в банківському сейфі № [NUMBER] згідно Договору на користування індивідуальним банківським сейфом № [NUMBER] , який знаходиться в Дарницькому відділенні ПАТ «УКРСОЦБАНК» за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська будинок 2; копія розписки, підтверджує те, що [PERSON] погодився виконати функції представника за довіреністю, здійснив представництво інтересів [PERSON] отримав належні останньому цінності, які зберігалися в банківському сейфі № [NUMBER] , який знаходився в Дарницькому відділенні ПАТ «УКРСОЦБАНК» за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, будинок 2; лист AT «УКРСОЦБАНК» № 04.3-02/96-8739 від 28.09.2018 року вказує на те, що у відносинах які виникли між AT «УКРСОЦБАНК» та [PERSON] на підставі Договору на користування індивідуальним банківським сейфом № [NUMBER] , який знаходився в Дарницькому відділенні ПАТ «УКРСОЦБАНК» за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська будинок 2 інтереси [PERSON] представляв [PERSON] на підставі довіреності 06.04.2013 року і крім того, AT «УКРСОЦБАНК» зазначив дії, які були вчинені повіреним а саме отримання цінностей, що знаходилися в банківському сейфі № [NUMBER] . Зазначені вище документи треба розглядати не окремо, як це намагається зробити представник Відповідача, а в сукупності, бо вони відображають здійснення послідовних дій направлених на виконання повіреним своїх обов`язків за договором доручені кожен із зазначених документів підтверджує окремий етап виконання та кореспондується з іншими: надання повноважень довірителем повіреному (довіреність); згода довірителя виконати доручення та виконання доручення (розписка); підтвердження третьої особи перед якою представник представляв інтереси довірителя виконання дій зазначених в доручені (лист AT «УКРСОЦБАНК» № 04.3-02/96-8739 від 28.09.2018 року). На спростування доводів Відповідача, викладених у відзиві, звертають увагу на факт, що Відповідач не отримував цінності безпосередньо в банківському сейфі, ці цінності ним було отримано від працівників AT «УКРСОЦБАНК», вже після того, як останніми у зв`язку із закінченням строку Договору на користування індивідуальним банківським сейфом № 19, було відкрито банківський сейф, про що було складено відповідний акт. У відзиві представником Відповідача зроблений висновок, що розписка це тільки «документ, що підтверджує боргове зобов`язання». Проте, вказаний висновок зроблено без посилання на будь яку правову норму, бо насправді з практики застосування термінів, слів та словосполучень розписка це не тільки документ, що підтверджує боргове зобов`язання, також цей документ з підписом, який засвідчує, що особа, котра написала його, отримала товари, гроші, матеріальні цінності тощо і бере на себе щодо них певні зобов`язання і не обов`язково це боргове зобов`язання. Дата розписки зазначена як в самій розписці - 09.04.2013, так і в листі АТ «УКРСОЦБАНК». Зазначення серії та номеру паспорту, а також інших відомостей стосовно особи, яка отримала цінності у даному випадку не є обов`язковим, оскільки як було зазначено раніше цю розписку потрібно розглядати разом з довіреністю, в якій і зазначено всі ці дані. Заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву 14.12.2021 року на адресу Немирівського районного суду від представника відповідача адвоката Болотної Т.Ю. на адресу Немирівського районного суду надійшло заперечення на відповідь на відзив, у якому вона зазначає, що у відзиві на позовну заяву, Відповідач вже зазначав про той факт, що зважаючи на відомості про особу Позивача (знаходиться у розшуку), зважаючи на термін подачі позовної заяви (приблизно через 8 років після начебто настання обставин, про які вказує Відповідач), а також з огляду на те, що довіреність була видана у Російській Федерації, у Відповідача наявні сумніви щодо існування такої довіреності та її реальності. Саме тому, під час першого судового засідання у даній справі Відповідач заявив клопотання про витребування такої довіреності. Водночас, представник Позивача зазначив про відсутність у Позивача оригіналу такого документу. При цьому відповідно до ч. 6 ст. 95 ЦПК України: «6. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги». Таким чином, копія документу під назвою «довіреність» про яку зазначає Позивач взагалі не може братися судом до уваги, та на підставі такого доказу не можна встановити дійсні обставини справи. Навіть якби відповідна копія могла братись до уваги, остання не може свідчити про вчинення Позивачем жодних дій, зазначене випливає і з висновків Верховного Суду, на які посилається сам же Позивач. Посилаючись на практику Верховного Суду, у позовній заяві, Позивач сам же зазначає, що видання довіреності це односторонній правочин, який здійснюється довірителем самостійно, без присутності та попередження довіреної особи. Таким чином, будь-особа може видати довіреність, шляхом звернення до органів нотаріату, на будь-яку іншу особу, навіть без її згоди чи повідомлення, надавши такій іншій особі будь-які повноваження. При цьому довіреність це документ, який надає право особі вчиняти певні дії, однак аж ніяк не зобов`язує їх вчиняти. Таким чином, сама по собі довіреність не може свідчити про здійснення Відповідачем жодних дій. Більш того, повторимось, Позивач не надав оригінал документа під назвою «довіреність», щодо якої у Відповідача наявний сумнів та яка була витребувана Відповідачем, а тому остання не може братися до уваги судом. Виходячи з повноважень, які зазначені в довіреності, особа яка б ї мала, могла б виключно користуватись індивідуальним банківським сейфом ставити туди та забирати звідти матеріальні цінності при чому як власні так й інші та сплачувати оренду за сейф. Жодних повноважень на отримання коштів, які вилученні працівниками банку така довіреність не надає. Тобто, Позивач фактично сам же собі суперечить, зазначаючи про те, що Відповідач начебто отримував кошти не в індивідуальному сейфі, а безпосередньо у працівників банку, як вилучили кошти з сейфу, хоч довіреність начебто видана виключно на користування сейфом, що вкотре суперечить позовним вимогам Позивача. Таким чином, навіть якби зазначена довіреність і існувала та могла бути взята до уваги (хоча така не може), то за відповідними начебто правовідносинами доручення повірений не був би зобов`язаний про щось звітувати, чи здійснювати якісь дії на користь Позивача та передавати йому жодні речі. Позивач не надав оригінал розписки та не зазначив про його наявність у нього Раніше Відповідач зазначав, що копія документу під назвою «розписка»: не містить інформацію яка б конкретно вказувала, що саме Відповідач отримував будь-які кошти та не містить інших обов`язкових реквізитів; не є борговим документом та не містить зобов`язання про повернення/передачі коштів; не є документом, яким посвідчують у банках отримання певних коштів тощо. Ці та інші аргументи, викликають сумнів у Відповідача щодо наявності такого документу та його справжності загалом. У зв`язку з цим, Відповідачем було витребувано у Позивача оригінал відповідного документу під назвою «розписка». Водночас, такого оригіналу до матеріалів справи долучено не було. Таким чином, з урахуванням ст. 95 ЦПК України, а також практики Верховного Суду (зазначеної вище), копія документа під назвою «розписка» також не може братися судом до уваги та на останню не може посилатися Позивач. При цьому в наданій «розписці» взагалі не вказано кого грошові кошти начебто були отримані, на якій правовій підставі начебто були отриманні кошти та не зазначено обов`язок повернути/передати відповідні кошти комусь. Тобто, навіть якби надана Позивачем «розписка» дійсно існувала та навіть якби остання стосувалася б Відповідача, що останній заперечує, то така «розписка» все одно не є борговим документом, який свідчить про укладення договору позики, або не є документом, який свідчить про наявність у будь-кого обов`язку передати (віддати) іншій осо грошові кошти. Наданий Позивачем лист не є доказом отримання Відповідачем 105 000 доларів США та Відповідач взагалі вважає, що такий лист відсутній або підроблений. У Листі не вказано жодної суми отриманих коштів, про яку зазначає Відповідач. У Листі не ідентифіковано особу, яка начебто отримувала відповідні цінності. Окрім вказаної вище копії «розписки» та «довіреності», як доведено вище не можуть братись до уваги, Відповідач надав копію Листа, який, на думку Позивача, вказує, що Відповідач отримав кошти у розмірі 105 000 доларів США з Сейфу Позивача. Водночас, у відповідному Листі лише зазначено, що особа ПІБ якої, ідентичне ПІБ Відповідача отримала «матеріальні цінності» з Сейфу. Тобто, з листа вбачається, що чітко встановити особу, яка начебто отримувала кошти з Сейфу Позивача встановити неможливо. При цьому у Листі не визначено, які саме цінності начебто отримувались невстановленою особою, не вказано взагалі жодних сум готівки яка начебто отримувалась чи могла отримуватись. Окремо, вважаємо за необхідне звернути увагу суду, на той факт, що Позивачем разом із позовною заявою надсилався Відповідачу копія начебто листа банку, яка була підписана працівником банку. Водночас, у матеріалах справи міститься копія листа, який взагалі не підписаний працівником банку. Заяви, клопотання позивача, відповідача 25.10.2021 року на адресу Немирівського районного суду Вінницької області від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. 25.10.2021 року адресу Немирівського районного суду Вінницької області від представника відповідача адвоката болотної Т.Ю. надійшло клопотання про витребування оригіналів доказів. 10.11.2021 року від представника позивача адвоката Бровко О.М. на адресу Немирівського районного суду Вінницької області надійшло клопотання про витребування доказів. 25.04.2022 року від представника відповідача адвоката Болотної Т.Ю. на адресу Немирівського районного суду Вінницької області надійшло клопотання про визнання копії довіреності виданої у Російській Федерації, посвідченої Остовською Т.Б. № 78 АА 4358176 від 06.03.2013 та копії розписки від 09.03.2013 недопустимими доказами та такими, що не можуть братися до уваги судом. 25.04.2022 року від представника відповідача адвоката Болотної Т.Ю. на адресу Немирівського районного суду Вінницької області надійшла заява про застосування строків позовної давності. Також від представника позивача неодноразово на адресу Немирівського районного суду Вінницької області надходили заяви про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції, які були задоволені судом. Інших заяв і клопотань від позивача та відповідача по справі не надходило. Процесуальні дії у справі. \~ \~ \~ \~ Ухвалою суду від 28.09.2021 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання по справі. \~Ухвалою суду від 14.12.2021 року у прийнятті зустрічного позову [PERSON] , представник відповідача адвокат Болотна Т.Ю. до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації відмовлено. Ухвалою суду від 14.12.2021 року клопотання про витребування доказів задоволено. Витребувано оригінали або належним чином завірені копії документів. Ухвалою суду від 07.06.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті. У судовому засіданні представник позивача адвокат Бровко О.М. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та у заявах по суті справи. У судовому засіданні представник відповідача адвокат Болотна Т.Ю. просила суд відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у заявах по суті справи. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази Відповідно до копії договору № 26227010393725 від 02 березня 2012 року, Публічне акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК» та фізична особа [PERSON] уклали договір про надання в оренду індивідуального сейфу для зберігання цінностей. Відповідно до пунку 1.1 договору, Банк надає Клієнту в тимчасове платне користування індивідуальний сейф № [NUMBER] , що розташований в сховищі для індивідуальних сейфів приміщення Дарницьке відділення ПАТ «Укрсоцбанк», за адресою: Україна, 02099, м. Київ, вул.. Бориспільська, 2 літ. А, з метою зберігання Клієнтом цінностей та/або документів та забезпечує охорону та неможливість доступу до Сейфу сторонніх осіб, при цьому за вміст сейфа Банк Відповідальності не несе. Згідно п. 1.1 Договору, строк користуванням Сейфом за цим договором з 02 березня 2012 року по 01 березня 2013 року. (а.с.156-158) Як вбачається із копії довіреності № 78 АА 4358176, посвідченої нотаріусом російської Федерації Островською Тетяною 06 квітня 2013 року, [PERSON] довірив [PERSON] користуватися індивідуальним банківським сейфом № 19, орендованим [PERSON] на підставі договору, укладеного із публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», Дарницьке відділення, яке знаходиться в Україні, поміщати та вилучати грошові кошти і матеріальні цінності без обмежень, подавати і отримувати всі необхідні заяви, довідки та документи, вносити орендну плату, розписуватися за [PERSON] і виконувати всі дії, пов`язаних з даною порукою. (а.с.174) Відповідно до копії розписки від 09.04.2013 року, [PERSON] , довірена особа [PERSON] , 09 квітня 2013 року отримав цінності, що знаходяться в сейфі № [NUMBER] згідно з акту № 301.5-10/5968 від 25 березня 2013 року, а саме: 3 папки та грошові кошти у сумі 105 тисяч (сто п`ять тисяч) доларів США. Кошти були перераховані у його присутність, претензій не має. (а.с.173) Відповідно до копії акту про відкриття індивідуального сейфу № [NUMBER] без присутності клієнта від 25 березня 2013 року, на підставі розпорядження № 301.5-10/5940 від 25 березня 2013 року у зв`язку з порушенням Клієнтом зобов`язань, передбачених договором № 26227010393725 від 02.03.2013 року, проведено відкриття індивідуального сейфу № [NUMBER] , який на підставі вище наказаного договору було надано в оренду [PERSON] (паспорт [NUMBER] , виданий Дніпровським РУ ГУ МВС України в м. Києві 15.02.2005 р.) (а.с.159-172) Як вбачається із копії заяви [PERSON] поданої до Дарницького відділення АТ «Укрсоцбанк» 05.09.2018 року, остання просить видати цінності депозитарної ячейки, яка була орендована її чоловіком, [PERSON] та у зв`язку з закінченням строку договору була вскрита банком приблизно у березні-квітні 2013 року, про що банк повідомляв (а.с.175) Відповідно до відповіді Начальника відділу претензійної роботи АТ «Укрсоцбанк» від 28.09.2018 року на звернення [PERSON] , 09.04.2013 року цінності, які знаходилися в індивідуальному сейфі були отримані довіреною особою [PERSON] , яка діяла в інтересах [PERSON] на підставі довіреності від 06.04.2013 року 78 АА 4358176 посвідченою [PERSON] , нотаріусом нотаріального округу Санкт-Петербурга (а.с.176) 08 вересня 2021 року адвокатом Бровко О.М. на адресу [PERSON] була направлена вимога про передачу одержаного у зв`язку із виконанням доручення, у які він вимагає повернути [PERSON] належні йому грошові кошти в розмірі 105 00,00 (сто п`ять тисяч доларів 00 центів) доларів США та документи, які були отримані [PERSON] 09 квітня 2013 року із індивідуального банківського сейфу № [NUMBER] Дарницького відділення ПАТ «УКРСОЦБАНК», яке знаходилось за адресою: м. Київ, вул.. Бориспільська, буд. 2, на виконання договору доручення, укладеному між ними, укладення якого підтверджується довіреністю, посвідченою Островською Т.Б., нотаріусом нотаріального округу Санкт-Петербурга (а.с.11-15) Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування \~ \~ \~ \~ Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положення статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За ч.1\~ст.237 ЦК України\~представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно\~\~зі\~ст. 244 ЦК України\~представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Довіреність є підставою для представництва і ґрунтується на односторонньому волевиявленні особи, яку представляють і за своєю правовою природою довіреність є одностороннім правочином. На довіреність як правочин поширюються загальні вимоги закону щодо правочинів. Відповідно до\~ст. 238 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України). У довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчиняти представнику, при цьому зазначені дії мають бути правомірними, конкретними та здійсненими. Суттю представництва є вчинення представником правочинів від імені та\~в інтересах особи, яку представляють, відповідно до наданих йому повноважень. Саме тому правочин, вчинений представником, породжує права і обов`язки для сторони, яку представляють, якщо він здійснений представником в межах повноважень. Під перевищенням повноважень слід розуміти ситуацію, коли представник має певні повноваження на вчинення правочину, проте вчиняє його\~з відхиленням від змісту та обсягу таких повноважень. Тобто, відбувається самостійне збільшення представником обсягу права на вчинення юридичних дій, визначених у довіреності. У довіреності № 78 АА 4358176, яка посвідчена нотаріусом російської Федерації Островською Тетяною 06 квітня 2013 року зазначено, що особа, на яку така Довіреність видана може лише «користуватись індивідуальним банківським сейфом», тобто навіть якби така Довіреність була у Відповідача, останній міг би виключно користуватись банківським сейфом, ставити та забирати звідти речі, водночас, як зазначає сам же Позивач його кошти начебто отримувались не з банківського сейфу, а безпосередньо від працівників банку. Жодного посилання на отримання матеріальних цінностей у зв`язку з закінченням дії договору про надання в оренду індивідуального банківського сейфу в довіреності не було. Тож, вказаною довіреністю Відповідач не міг отримати матеріальні цінності поза сейфом. Позивач достеменно знав як з договору, так і з повідомлення Банку про закінчення строку договору та викриття сейфу, а, отже, Довіреність, яка видана після закінчення строку дії договору на оренду сейфу, очевидно, містить нездійсненні юридичні дії, які не можливо зробити, з урахуванням фактичних обставин. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга\~статті 1047 ЦК України). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу). Позивач суду не пояснив та не надав доказів, які б могли пояснити написання розписки від 09.04.2013 року [PERSON] . Оригінал вказаної розписки суду надано не було. Відповідно до частини першої\~статті 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно зі\~статтею 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Одним із способів припинення зобов`язання відповідно до\~статті 599 ЦК України\~є його виконання, проведене належним чином. Відповідно до\~статті 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Оскільки у наданій Позивачем копії Розписки відсутнє зобов`язання особи щодо передачі/повернення коштів іншій особі, то така копія Розписка взагалі не є підставою для виникнення жодного обов`язку для жодної особи, у тому числі у Відповідача, з повернення відповідних коштів. Зазначене узгоджується і з практикою Верховного Суду, який, зокрема, у постанові від 03.07.2019 у справі № 551/408/16-ц. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, у справі №908/1879/17 від 04.03.2021. Судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі Руїз Торія проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У постанові ВП ВС від 13.02.2019 по справі №\~826/13768/16\~(11-609апп18) визначено, що\~позовна давність\~\~це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. «Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має\~право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, пункт 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51)», йдеться у постанові. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Також\~у постанові ВП ВС від 04.12.2018 по справі №\~910/18560/16\~(12-143гс18) сказано, що\~позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними: «Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог». Перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушені право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом яких той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Внаслідок цього, суд не може у вказаній справі застосовати позовну давність, оскільки відсутні підстави для задоволення позивних вимог звернутих позивачем до відповідача. Відповідно до висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні по справі «Ушаков та Ушакова проти України» від 18.06.2015 року (остаточне - 18.09.2015 року), в пункті 78 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом».\~ Згідно з його усталеною практикою доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою…». Висновки суду \~ \~ \~ \~ Суд,\~дослідивши матеріали\~справи,\~заслухавши думку\~учасників справи,\~приходить до\~висновку про\~те,\~що позовні\~вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт отримання [PERSON] грошових коштів, у сумі 105 000 доларів США. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до Ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються \~на позивача, у разі відмови в позові. Внаслідок цього, судові витрати слід залишити за позивачем, [PERSON] . Враховуючи викладене,\~

Outcome: dismissed