Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-24 00:00:00

1. Стислий виклад позицій учасників справи В грудні 2021 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, пояснивши, що він являється внутрішньо переміщеною особою. До свого вимушеного переселення був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] . Із вказаного вище місця реєстрації та фактичного місця проживання змушений був виїхати внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. Перша фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалась 20 лютого 2014 року коли, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правового зобов`язання Російської Федерації порядку перетину Державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань; друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєнні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» та «Луганської народної республіки». Після цього політично-економічна ситуація у місті Луганськ, Луганської області значно погіршилася, стало небезпечно висловлювати свою думку щодо подій в регіоні, зокрема щодо неповаги культурних традицій українського народу та витіснення української мови із повсякденного життя громадян проросійськими бойовиками. Позивач був свідком присутності в місті озброєних автоматичною вогнепальною зброєю людей у військовій формі слов`янської та кавказької зовнішності які на бойовій техніці курсувала містом та використовувалася прапорів Російської Федерації. Коли розпочалися систематичні обстріли проросійськими бойовиками об`єктів соціальної інфраструктури, адміністративних будівель та житлових будинків, перебувати на вулицях міста було вкрай небезпечно. Регулярні обстріли міста призвели до перебоїв з комунальними послугами та поставками продуктових товарів. Крім того, на території всього міста, у тому числі на зупинках громадського транспорту, магазинах та в інших громадських місцях, проросійські бойовики проводили примусову перевірку документів, що мала вибірковий характер. Місто Луганськ внаслідок окупації було перетворено в непридатне для життя пересіченої людини. Призупинено поставку продовольства в магазини, оскільки систематично відбувалося розграбування вантажівок з товарами. В результаті полиці в торгівельних точках спорожніли, а ціни на різні категорії товарів стрімко зросли. Банкомати призупинили своє функціонування, фінансові установи зачинялися, місто часто залишалось без водопостачання - подача води здійснювалась короткочасно вранці та ввечері, відчувались проблеми з медичним обслуговуванням та спостерігався гострий дефіцит медикаментів. Негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, та повсюдні прояви насильства на тимчасово окупованій території України, порушення прав людини, призвели до погіршення психологічного стану у нього та його сім`ї, і зумовило неможливість подальшого перебування у місті Луганськ, тому у червні 2018 року позивач був змушений залишити рідне місто і переміститись до м. Хмельницький, де довелося пристосовуватися до нових життєвих умов та займатися працевлаштуванням з метою забезпечення елементарних потреб. В результаті збройної агресії Російської Федерації і, як наслідок, вимушеного переселення, він втратив особисте майно, звичний ритм життя та надію на повернення додому. Внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Луганської області було порушено цілу низку його прав і свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04 листопада 1950 року, Протоколом (Перший протокол) до цієї Конвенції від 20 березня 1952 року та Протоколом №4 до цієї Конвенції від 16 вересня 1963 року, зокрема: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. В результаті таких дій відповідача, позивач звернувся до суду та просить стягнути компенсацію за завдану йому моральну шкоду, яку він оцінюю у розмірі 60000 (шістдесят тисяч) євро, що в еквіваленті складає 1 880 400, 00 (один мільйон вісімсот вісімдесят тисяч чотириста) гривень. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, вимоги заяви підтримала, просила задоволити з підстав, викладених в позові. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзиву не подав. За таких обставин суд вважає за можливе справу по суті розглянути за відсутності в судовому засіданні представників сторін на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення. 2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 12.05.2022 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено у ній підготовче засідання на 19.05.2022. 19.05.2022 підготовче засідання відкладено в зв`язку з неявкою відповідача. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 13.07.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті на 25.07.2022. 25.07.2022 розгляд справи закінчено ухваленням заочного рішення суду по суті заявлених вимог. 3. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідноси Встановлено, що згідно витягу з Єдиного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання місце проживання та реєстрації [PERSON] , [INFO] : [ADDRESS] ( арк. спр.9). Відповідно до договору купівлі-продажу [PERSON] на праві приватної власності за адресою: [ADDRESS] належить земельна ділянка кадастровий номер 4410161400:01:003:0082. (арк. спр.11-13) Із вказаного вище місця реєстрації та фактичного місця проживання змушений був виїхати внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. Відповідно до довідки від 31.05.2019 №6825-5000126713 [PERSON] взятий на облік внутрішньо переміщеної особи, після чого його місце проживання/перебування стало [ADDRESS] . Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 08.11.2021 року (арк. спр.14-16) встановлено юридичний факт, що вимушене переселення [PERSON] , у червні 2018 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. 4. Мотивована оцінка доводів сторін, норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити. Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 р. №254-VIII, визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. До переліку міст, які визнанні цією постановою окупованими входить також і місто Луганськ, Луганської області. Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Частиною 6ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Дії відповідача спричинили позивачу душевні переживання, змусили його тривалий період часу перебуванням у пригніченому стані. По сьогодні він не може повернутись до рідного міста, втратив роботу, майно, безпеку. Разом із сім`єю був змушений розпочинати життя спочатку у незнайомому місті, без знайомих, друзів, рідних та грошей. У результаті душевних переживань він втратив здоров`я та спокій. Враховуючи вище викладене суд вважає наведені причини є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача завданої моральної шкоди, тому позов слід задовольнити. На підставі наведеного та

Outcome: approved