Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-28 00:00:00

01.09.2020 [PERSON] звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя, відповідно до якої просила провести поділ спільного сумісного майна, придбаного нею та відповідачем у шлюбі. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] з відповідачем перебувала у шлюбі з 25.06.1982, у шлюбі у них народилося двоє дітей, які на даний час повнолітні. 17.07.2013 відповідно до рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області шлюб розірвано. Під час шлюбу ними набуто спільну сумісну власність: будинковолодіння (житловий будинок, господарські будівлі і споруди, земельна ділянка) по [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] . Будівництво житлового будинку велося спільними зусиллями, хоч формально земельна ділянка видавалася на матір відповідача. Джерелом фінансування будівництва були спільні кошти подружжя. Однак відповідач не визнає факту належності спірного будинковолодіння до спільної сумісної власності подружжя, що вимусило її звернутися за судовим захистом. Відтак, просить визнати за нею право власності на Ѕ частину будинковолодіння (житловий будинок, господарські будівлі і споруди, земельна ділянка) по [ADDRESS] ; квартиру [ADDRESS] залишити у спільній сумісній власності; решту майна, а саме Ѕ частину будинковолодіння по [ADDRESS] залишити у власності відповідача. Право спільної сумісної власності між нею та відповідачем та спірне будинковолодіння припинити. Відповідач позов не визнав. У відзиві вказав, що 03.02.1995 мати відповідача подарувала йому незакінчений будівництвом житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування. Станом на дату укладення договору дарування, жила площа по проекту становила 56,7 кв.м, процент готовності об`єкту - 14%. Вважає, що сам факт завершення у шлюбі будівництва будинковолодіння не може бути абсолютним доказом того, що таке майно є спільною сумісною власністю, адже в даному випадку відсутні докази того, що позивач брала хоч якусь участь у розбудові того майна, а також не враховано наявність у відповідача уже оформленого права власності на це майно. Крім того, зазначив, що позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про визнання права власності на частку у спільному майні. Відтак, просив у задоволенні позовних вимог відмовити через необґрунтованість позовних вимог та відсутністю предмету спору, адже будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] не є спільною сумісною власністю та за пропуском строків позовної давності. Представник позивача подала відповідь на відзив, в якому акцентувала увагу суду, що позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Таким чином, початок перебігу строку позовної давності не пов`язує з фактом розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу колишнє подружжя припинило спілкування і проживало окремо в силу взаємних неприязних стосунків: [PERSON] проживала в квартирі за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] залишився проживати у спірному будинку. Фактично між сторонами склався порядок роздільного користування спільним майном, однак питання поділу спільного майна колишнього подружжя не піднімалося до пред`явлення поточного позову. Щодо заперечення факту придбання (побудови) майна за спільні кошти подружжя, вказує, що право власності на спільне будинковолодіння набуте подружжям на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 10.02.2005 виконавчим комітетом Великоходачівської сільської ради. Із акту державної технічної комісії про прийняття до експлуатації індивідуального житлового будинку вказується, що забудова земельної ділянки розпочалася у 1993 році та завершилася у 2004 році. Тобто наявними матеріалами справи документально підтверджено, що спірний будинок споруджено у період перебування сторін у шлюбі. У судових засіданнях сторони та їхні представники дотримались своїх позицій, викладених у позові, відзиві та відповіді на відзив відповідно. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.09.2020 позовна заява залишена без руху. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19.10.2020 цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя передано на розгляд Козівського районного суду Тернопільської області. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 11.01.2021 прийнято позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.11.2021 у зв`язку із закінченням терміну повноважень судді, на підставі розпорядження керівника апарату суду № 51/2021 від 01.10.2021 вказану справу передано на розгляд судді Братків І. І. Ухвалою від 05.11.2021 суддею прийнято справу до свого провадження та призначено судове засідання у справі. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 30.11.2021 витребувано у виконавчого комітету Великоходачківської сільської ради рішення №56 від 21.02.2004, на підставі якого виникло право власності у [PERSON] на спірне будинковолодіння, за адресою: [ADDRESS] , та всі документи які передували прийняттю такого рішення. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 24.01.2022 задоволено клопотання представника відповідача про допит свідків. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 19.04.2022, постановленою без виходу в нарадчу кімнату, задоволено клопотання представника позивача про допит свідків. Представник позивача адвокат Магдич О. О. та представник відповідача [PERSON] подали заяви про розгляд справи без участі сторін та їхніх представників. Відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. В силу дії ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: dismissed