Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що в будинку, що належить їй на праві приватної власності і знаходиться по [ADDRESS] , значяться зареєстрованими [PERSON] та [PERSON] , відповідачі по справі, а також [PERSON] . Зазначає, що відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] з 2002 року (з дня реєстрації) по даний час не проживають у спірному будинку, житлом у ньому не користуються, не приймають у витратах по утриманню будинку та особистих речей в приміщенні не зберігають. Покликається на те, що відповідачі мають інше місце проживання, тобто забезпечені іншим житловим приміщенням, тому право на користування даним житловим будинком підлягає припиненню на підставі вимоги ч.2 ст.406 ЦК України. З огляду на наведене, просить суд визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в будинку за адресою: [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 №807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - «Мостиського району») Львівської області. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, а скерувала на адресу суду заяву, у якій просила провести розгляд даної справи за її відсутності, а також зазначила, що підтримує заявлені позовні вимоги та не заперечує щодо ухвалення заочного рішення по справі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, у судове засідання не з`явилися без поважних причин, клопотань про відкладення або про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило. Як вбачається із матеріалів справи виклик відповідачів здійснювався у відповідності до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України, - через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України та останні вважаються повідомленими про дату, час і місце розгляду справи з часу опублікування оголошення про виклик. Крім того, останніх повідомляли про час і місце розгляду справи, шляхом надіслання рекомендованих листів з повідомленням про вручення поштового відправлення за останньою відомою адресою місця їх реєстрації, однак такі повернулися із довідками про причини повернення/досилання поштового відправлення «адресат відсутній за вказаною адресою». Відомості про будь-які інші адреси місця проживання чи перебування відповідачів чи про їх офіційну електронну адресу в матеріалах справи відсутні, заяв про зміну місця проживання чи перебування від відповідачів не надходило. Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області від 19.11.2021р. позовну заяву позивачки було залишено без руху у зв`язку з наявними у ній недоліками. Ухвалою судді від 07.12.2021 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено провести за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; задоволено клопотання про витребування доказів; встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті (відзиву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь). Ухвалою суду\~від 27.06.2022р.\~уточнено анкетні\~дані відповідачки\~по справі [PERSON] , а саме встановлено вважати відповідачкою по справі « [PERSON] , [INFO] Ухвалою суду від 18.07.2022 року постановлено провести заочний розгляд даної цивільної справи. Враховуючи положення ст.280 ЦПК України, а також те, що відповідачі належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, однак в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, відзиву не подали, а також враховуючи те, що позивачка не заперечувала проти заочного вирішення справи, судом вирішено ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 №807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - «Мостиського району») Львівської області, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №140186656 від 04.10.2018р., дата прийняття рішення про державну реєстрацію 04.10.2018р., реєстратор приватний нотаріус Шаравара О.Р. (підставою виникнення права власності є договір дарування житлового будинку та земельної ділянки серії ННР №494148 від 04.10.2018р.). Відповідачка [PERSON] \~є сестрою\~власниці вказаного\~житлового будинку,\~а відповідач\~ [PERSON] є племінником власниці вказаного житлового будинку; а також членами сім`ї колишнього власника даного житлового будинку; відповідачі значаться зареєстрованими в даному житловому будинку [ADDRESS] з 02.12.2002р. та з 07.06.2006р. відповідно і по даний час. Зазначені обставини підтверджуються копією будинкової книги з відмітками про зареєстроване місце проживання; довідкою Шегинівської сільської ради Яворівського району Львівської області від 04.05.2022 №02-18/01 про фактичну кількість зареєстрованих та проживаючих осіб у вищевказаному житловому будинку, а також повідомленнями відділу\~обліку та\~моніторингу інформації\~про реєстрацію\~місця проживання\~ГУ ДМС\~України у\~Львівській області з відмітками про зареєстроване місце проживання відповідачів. Сторони по справі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків, та не є членами сім`ї позивачки. Факт відсутності проживання та користування відповідачами [PERSON] та [PERSON] житловим приміщенням у спірному будинку підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов проживання мешканки села Тщенець від 21.07.2021 року, який складений комісією в складі депутатів Шегинівської сільської ради, спеціаліста земельних відносин та в.о. сільського голови, згідно якого останні не проживають за зареєстрованою адресою, спільного господарства не ведуть, особистих речей у такому не зберігають, тобто лише формально у такому прописані. Водночас судом встановлено, що між позивачкою, яка є власником будинку, і відповідачами не існує договірних відносин щодо цього будинку, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався та у виконавчому комітеті Шегинівської сільської ради Мостиського району Львівської області не реєструвався. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Отже, в судовому засіданні встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не є членами сім`ї власника будинку в розумінні ст.156 ЖК УРСР, не проживають разом з позивачкою та не ведуть спільне господарство, що підтверджується матеріалами справи. Таким чином, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом у постановах від 15 серпня 2018 року (справа № 595/1271/16-ц), від 25 квітня 2019 року (справа № 761/13293/16-ц). Доказів, які б підтверджували наявність правовідносин між відповідачами та позивачкою, як власником житла на даний час, відповідачами суду не надано. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України по справі №6-709цс16 від 16.11.2016р., у відповідності до якої власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. За встановлених судом фактичних обставин даний цивільний спір підлягає вирішенню з підстав статей 383 та 391 ЦК України. Згідно ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене, а також те, що судом встановлено, що відповідачі не є співвласниками житлового приміщення, не є членами сім`ї власника, не проживають в належному позивачці будинку більше п`ятнадцяти років, при цьому не вселялися у будинковолодіння позивачки та житлом у ньому не користувалися, поважних причин не проживання за адресою реєстрації та підстав для продовження терміну зберігання за ними права користування житловим будинком не встановлено; не беруть участі в його утриманні, що свідчить про втрату ними інтересу до зазначеного житлового будинку як до свого постійного місця проживання; факт реєстрації відповідачів у спірному будинку створює позивачці перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні нею своїм майном; відповідачі визнали позовні вимоги, позивачка як власник будинку вправі вимагати визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а тому суд вважає, що відповідачі втратили право користування жилим приміщенням за вказаною адресою. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що даний позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Що ж стосується розподілу судових витрат, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч.2 ст.133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Судом встановлено, що позивачкою [PERSON] при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 1816 грн., що підтверджується поданими позивачами квитанціями №ПН157, №ПН158 від 01.10.2021 року. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів [PERSON] \~та [PERSON] у рівних частках на користь позивачки 1816 грн. судового збору.

Outcome: approved