Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-19 00:00:00

24.12.2021\~позивач [PERSON] \~звернулася до\~суду з\~позовом до\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~третя особа\~Сектор ведення\~реєстру територіальної\~громади міста\~Ізмаїл секретаріату\~виконавчого комітету\~Ізмаїльської міської\~ради Ізмаїльського\~району Одеської\~області про\~визнання особи\~такою,\~що втратила\~право на\~користування житловим\~приміщенням,\~яким проситьвизнати [PERSON] , [INFO] , неповнолітню [PERSON] , [INFO] , неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , неповнолітню [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову, позивачка зазначила, що їй, [PERSON] , на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується технічним паспортом та договором дарування від 30.05.2008 року зареєстрованим в реєстрі за № 2264. Єдиним власником вищевказаного житла являється вона - [PERSON] . За вищевказаною адресою зареєстровані з 12.10.2010 року: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з 26.03.2013 року. [PERSON] доводиться їй колишньою невісткою. Усі відповідачі у квартирі не проживають вже досі тривалий час. Відповідачі не проживають у вищевказаний квартирі, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей їх в квартирі не має. Перешкод у користуванні жилим приміщенням ні позивачка, ні інші члени сім`ї відповідачам ніколи не чинили, але тривалий час відповідачі у її квартирі не проживають та куди вони виїхали їй не відомо. У зв`язку з тим, що [PERSON] , яка доводиться матір`ю [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , наміру про вирішення питання про зняття з реєстрації добровільно не має, а їх реєстрація носить формальний характер, що унеможливлює користування у повний мірі своїм майном то відповідно вирішення цього питання стало нагальним. Відповідно до протоколу автоматичного розподілу справ між суддями від 24.12.2021 року позовна заява, в порядку ст. 33 ЦПК України, розподілена та передана судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Жигуліну С.М. 28.12.2021 року судом, відповідно до статті 16 Закону України Про захист персональних даних, надіслано запит до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області (м. Одеса, вул. Софіївська, 20) щодо місця реєстрації боржника. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.05.2022 року, проведеного на підставі зборів суддів, рішення зборів суддів №6 від 11.05.2022, справа №946/11046/21 розподілена та передана на розгляд судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Адамову А.С. Ухвалою судді Адамова А.С. від 16 травня 2022 року прийнято до свого провадження справу та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 20 липня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачка у судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, проте її представник надав суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причину неявки суд не повідомляли, тому суд відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у зв`язку з відсутністю заперечень проти такого вирішення справи позивача. Представник третьої особи Сектор ведення реєстру територіальної громади міста Ізмаїл секретаріату виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, проте надав 24.05.2022 лист про розгляд справи без їх участі за наявними в матеріалах справи документами. Згідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено,\~що згідно\~договору дарування\~квартири від\~30.05.2008\~року,\~посвідченого приватним\~нотаріусом Ізмаїльського\~міського нотаріального\~округу Одеської\~області Арнаут\~О.В.,\~зареєстрованого в\~реєстрі за\~№2264, [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] . Згідно домової\~книги за\~адресою:\~ [ADDRESS] \~зареєстровані відповідачі: [PERSON] , неповнолітня [PERSON] , [INFO] , неповнолітній [PERSON] , [INFO] з 12.10.2010 року, неповнолітня [PERSON] , [INFO] з 26.03.2013 року. Згідно інформації\~з відділу\~адресно-довідкової\~роботи ГУ\~ДМС України\~в Одеській\~області [PERSON] \~разом з\~дітьми:\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] зареєстровані\~за адресою: [ADDRESS] . Як зазначає позивачка, відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , оскільки [PERSON] являється їй невісткою, а її діти - їй онуками. Проте, дуже тривалий час, який є більше року, вони не мешкають у вказаній квартирі, ніяких витрат щодо утримання житла та сплати комунальних платежів не несуть, їх речей чи майна у квартирі немає. У зв`язку з тим, що відповідачі зареєстровані у її житловому приміщенні, вона не може користуватися у повній мірі та розпоряджатися своїм майном, чим порушуються права позивача. Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно положень ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.ст.317, ч.1 ст.319, ч.1 ст.321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші незаборонені законом угоди. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до положень норм стст.16, 391, 386 ЦК, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об`єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири). Частина 4 ст.156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 березня 2012 року, суд касаційної інстанції аналізуючи положення статті 156 ЖК України та статті 405 ЦК України, дійшов до висновку, що збереження права користування жилим приміщенням передбачене лише для членів сім`ї власника цього приміщення. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст.13 ч.3 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Вищезазначений висновок співпадає з позицією Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в рішенні від 21.12.2011 року, а також позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 16.11.2016 року у справі №6-709цс16. Враховуючи викладене, з огляду на те, що відповідачі не проживають у зазначеному приміщенні більше року, то відповідно до приписів чинного законодавство вони втратили право на користування цим житлом. В статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено: місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Таким чином, реєстрацією встановлюється офіційне місце проживання особи. Відповідно до ст.7 цього Закону, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній, установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Таким чином,\~будь-які\~правові підстави\~для перебування\~на реєстраційному\~обліку за\~адресою належного\~позивачу майна\~у відповідачів\~відсутні,\~оскільки вони\~не проживають\~у помешканні\~більше року,\~своїм перебуванням\~на теперішній\~час на\~реєстраційному обліку\~у квартирі\~ [ADDRESS] , яку утримує позивач, відповідачі створюють перешкоди в реалізації нею в повному обсязі прав та охоронюваних законом інтересів власника зазначеного майна, тобто порушують ч.ч. 1, 2 ст.317, ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України. Викладене не суперечить нормам ст.47 Конституції України, ст.9 ЖК України, ст.311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення цих прав особи. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року з наступними змінами, у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки, у разі їх поважності, суд може продовжити пропущений строк. Таким\~чином,\~судом встановлено,\~що відповідачі не будучи власниками квартири [ADDRESS] , залишаються зареєстрованими в ньому, при цьому не проживають у квартирі, що належить на праві власності позивачу, що свідчить про вчинення ними перешкод у користуванні власністю власнику позивачу, та між сторонами відсутня домовленість щодо збереження права на житло, тому суд вважає, що позовні вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим позов задовольнити та визнати [PERSON] , [INFO] , неповнолітню [PERSON] , [INFO] , неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , неповнолітню [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Рішення суду є підставою для зняття [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] з реєстраційного обліку місця проживання за адресою: квартира [ADDRESS] .

Outcome: approved