Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-26 00:00:00

[PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки [PERSON] , звернулася з позовом до [PERSON] , третя особа: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіку та піклування, про вселення в квартиру [ADDRESS] . В обгрунтування позовних вимог [PERSON] вказала на те, що з відповідачем перебуває в зареєстрованому шлюбі і мають доньку [PERSON] , [INFO] . Разом з донькою вони постійно проживали в квартирі [ADDRESS] . 01.09.2020 р. відповідач вигнав їх з донькою, змінив замки в квартирі і не впускає по теперішній час. 22.02.2021 р. відповідач подав відзив на позов з позовом не погодився, вважає його необгрунтованим, позивач приховує факт розірвання шлюбу, з січня припинили подружні стосунки, позивачку разом з донькою він не виганяв, вона добровільно залишила квартиру. Проживає в квартирі своєї матері, тому житлом забезпечена. Відповідач звернувся з зустрічним позовом та просив визнати [PERSON] разом з [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] вказуючи на те, що позивач у січні 2020 року добровільно пішла від нього та почала проживати за місцем своєї реєстрації. За рішенням суду їх шлюб розірвано. 06.11.2020 р. провадження у справі було відкрито. 01.04.2021 р. судом прийнято до провадження зустрічний позов . В судовому засіданні позивач підтримала позов та вказала на те, що відповідач створив такі умови , що вона змушена була тимчасово виїхати з квартири для врегулювання їх відносин і збиралася повернутися, а не виселятися. В квартирі проведено ремонт облаштовано кращі умови для виховання та розвитку дитини. Крім того, з приводу скандалів вона зверталася в поліцію і було складено адміністративний протокол на відповідача. Відповідач зазначив, що позивачка добровільно виселилася з квартири разом з донькою, тому просив задовольнити зустрічний позов, вважає, що донька має проживати разом з матір`ю. Представник заінтересованої особи в засідання не прибув і з заявами про відкладення розгляду справи до суду не звертався. Заслухавши сторони та свідка, дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] не підлягають задоволенню. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві власності за матір`ю відповідача - [PERSON] , яка померла [INFO] . 12.02.2021 р. Суворовською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №88/2021 на підставі заяви її сина [PERSON] . В квартирі зареєстровані відповідач [PERSON] з 23.09.1997 р. та його донька [PERSON] , [INFO] , з 10.08.2018 р. і по теперішній час. Сторони разом з донькою проживали спільно до вересня 2020 р. в квартирі. Позивачка зареєстрована в квартирі [ADDRESS] і за вказаною адресою проживає разом з донькою з вересня 2020 р. . 07.12.2020 р. Суворовський районний суд м.Одеси задовольнив позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, справа №523/14348/20. 21.10.2020 р. суддею Суворовського районного суду м.Одеси у справі №523/15215/20 ухвалено постанову по розгляду протоколу про адміністративне правопорушення за ст.173-2 ч.1 КУпАП відносно [PERSON] , за результатами розгляду його звільнено від відповідальності, затосовано усне зауваження та закрито провадження у справі. Згідно з актом складеним сусідами відповідача 18.02.2021 р. [PERSON] в січні 2020 р. добровільно, без примусу, виїхала з квартири разом з неповнолітньою дитиною, вивезла свої та речі дитини. Допитаний в суді свідок [PERSON] , який вже тривалий час знає сторони, повідомив, що відгукнувся на прохання відповідача і допомагав з переїздом позивачки та перевезенням речей. Зазначив, що спілкування в той день було емоційним саме з боку позивачки, відповідач навіть за характером є мяким і не рішучим, тому і позивачка завжди до нього висувала претензії. Жодних дій, які б вказували на те, що саме відповідач виганяв та виселяв дружину і дитину не вдбувалося. Навпаки переїзд виглядав як власне бажання позивачки. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом норм ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з нормами ч.1,3 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. За положеннями ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.2 ст.156 ЖК УРСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. За нормами ч.1,4 ст. 29 ЦК України м ісцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч.2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном(ст. 391 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст.405 Цивільного кодексу України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ч. 2 ст. 2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї. За ч. 1 ст. 3 цієї Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини (ст.27 Конвенції про права дитини). У відповідності до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», охороною дитинства є система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Частиною 2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Враховуючи норми ст.ст.1268 , 1296 ЦК України відповідач є правонаступником власника, оскільки вважається таким, що прийняв спадщину у вигляді квартири [ADDRESS] , і яка належить йому з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що позивачка не була зареєстрована в квартирі [ADDRESS] , будь-яких договорів щодо її права користування в цій квартирі з попереднім власником не укладала, має окреме зареєстроване місце проживання. Отже, враховуючи встановлені обставини право на житло позивачки не порушено, оскільки вона не набула такого права в квартирі [ADDRESS] , з цих же підстав не можна визнати позивачку такою, що втратила право користування квартирою. Що стосується вимог заявлених в інтересах неповнолітньої доньки, то судом було встановлено, що її адреса проживання зареєстрована разом з батьком, тому вона має законне право на користування житловим приміщенням в даній квартирі . Однак разом з тим, в силу свого віку вона має проживати з одним із батьків. Як було з`ясовано в процесі розгляду справи і знайшло своє підтвердження як письмовими доказами так і поясненням свідка позивачка виїхала з квартири за власним бажанням, без відповідного примусу на фоні сварки між подружжям. Сторони не визначали місце проживання дитини в судовому порядку, після виїзду з квартири дитина по теперішній час проживає з матір`ю в квартирі [ADDRESS] , тому в силу свого віку та виходячи із норми ст. 29 ЦК України місцем ї проживання є місце проживання одного з батьків . Оскільки донька проживає разом з матір`ю, вона не втратила свого права користування квартирою [ADDRESS] , тому вимога в зустрічному позові про визнання її такою, що втратила право користування квартирою є незаконною.

Outcome: dismissed