Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-10 00:00:00

у червні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним до ПАТ «Укрсоцбанк». В обґрунтування заявлених вимог позивачем зазначено, що 31.01.2008 року між нею та АКБ «Укрсоцбанк» укладено договір кредиту № 40.29-48/50 за умовами якого банк надав кредит у розмірі 777 700 грн зі сплатою 14 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості до 30 січня 2018 року. Кредит надано на придбання нерухомого майна - квартири, що знаходиться за адресою - [ADDRESS] , заставною вартістю 1 111 000 грн. В якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту в день його укладення між нею та АТ «Укрсоцбанк» укладено іпотечний договір № 013/050-1, предметом якого є квартира за зазначеною вище адресою. 22 травня 2009 року укладено Додаткову угоду до договору кредиту відповідно до якої сторони дійшли згоди змінити графік погашення основної заборгованості по кредиту, а саме, починаючи з квітня 2009 року встановили сплачувати 21,0 процент річних та комісій. У вересні 2017 року [PERSON] від ПАТ «Укрсоцбанк» отримано дві вимоги про усунення порушень, де Банк вимагав сплатити заборгованість у сумі 2593458,40 грн. Так, позивач повністю не погоджується з умовами укладеного договору кредиту з виходячи з наступного. Зазначає, що Додатковою угодою не визначено сукупну вартість кредиту, та кінцеву загальну суму кредиту, яку сплатив би позичальник банку погашаючи кредит у порядку, визначеному у графіку погашення заборгованості. У квітні 2018 року позивачка звернулася до Київської незалежної судово-експертної установи щодо проведення дослідження документів фінансово-кредитних операцій. Відповідно до висновку судового експерта положення оскаржуваного Договору кредиту не відображають повний обсяг інформації про умови кредитування, а договір укладено без врахування вимог «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Вважає, що кредитором при укладенні Кредитного договору порушено норми чинного законодавства України, що призвело до порушення її прав як споживача, тому договір підлягає визнанню недійсним. Також просила стягнути з відповідача судові витрати. 8 червня 2018 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. У вересні 2018 року представником відповідача надано відзив на позов. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, просить відмовити в їх задоволенні, бо вважає їх необґрунтованими та недоведеними. Зазначає, що 28.01.2008 року позивач звернувся до відповідача із запитом на отримання кредиту. Підписуючи заяву на отримання кредиту [PERSON] підтвердила, що відповідач надав їй повну, достовірну та вичерпну інформацію про всі умови отримання, користування та повернення кредиту. Власним підписом засвідчила про відсутність будь-яких зауважень чи заперечень стосовно змісту наданої Банком інформації про умови кредиту. Також сторона відповідача заперечує проти наданого позивачем висновку ТОВ «Київська незалежна судово-експертна установа» і вважає його неналежним доказом та заявляє про застосування строків позовної давності до вимог про визнання недійсним договору кредиту. У листопаді 2018 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Шаповал О.В. надано до суду відповідь на відзив відповідача відповідно до якого повністю відхиляє наведені у відзиві заперечення. На адресу суду надійшло клопотання представника [PERSON] - адвоката Демченка К.М., в якому він просить залучити [PERSON] до участі у справі за позовом [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, мотивуючи тим, що [PERSON] є переможцем електронних торгів по лоту № 292927, які відбулись 17.08.2018 року. У судовому засіданні 17.04.2019 року присутні представник позивача і представник відповідача. Суд на місці ухвалив клопотання [PERSON] задовольнити та залучити його до участі у справі у якості третьої особи. У судовому засіданні представник позивачки повідомила, що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просила їх задовольнити. Ухвалою від 17.04.2019 року підготовче провадження за позовними вимогами [PERSON] закрито, справу призначено до судового розгляду. 30.07.2019 представником третьої особи [PERSON] - [PERSON] надіслано письмові пояснення, в яких вважає позовні вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими, у зв`язку з чим слід відмовити в їх задоволенні. Зазначає, що відповідачем було належним чином виконано положення Постанови НБУ № 168, що свідчить про надання позивачу повної інформації про умови отримання кредиту, комісії за видачу кредиту, розмір відсоткової ставки, процедуру виконання договору, орієнтовну сукупну вартість кредиту. Висновок експерта вважає неналежним доказом і просить не враховувати його при розгляді справи. У судовому засіданні 03.10.2019 присутня позивачка та її представники, представники відповідача і третьої особи. Судом оголошена перерва до 16 грудня 2019 року у зв`язку з недопущенням до участі в справі представника відповідача. У судове засідання сторони не з`явилися. Представник позивача надіслав клопотання про відкладення справи. Представник відповідача просив розглядати справу без його участі. У судове засідання, призначене на 01.10.2020 року, сторони не з`явилися. Матеріали справи містять клопотання позивачки [PERSON] про заміну відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника АТ «Альфа-Банк», з тих підстав, що ПАТ «Укрсоцбанк» реорганізовано шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». 1 жовтня 2020 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про заміну сторони відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника АТ «Альфа-Банк». Відповідач АТ «Альфа-Банк» надіслав суду відзив на позов, відповідно до змісту якого просив застосувати до вимог позивача позовну давність та відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі. З аналогічною заявою до суду звернувся третя особа [PERSON] . У судовому засіданні 11.07.2022 року сторони та треті особи відсутні, про дату та місце судового засідання повідомлялися у встановленому законом порядку, однак з будь-якими клопотаннями до суду не зверталися, про причини неявки суд не повідомили. Дослідивши матеріали справи, подані сторонами заяви по суті справи та інші матеріали, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи по суті за відсутності сторін та третіх осіб, ухвалення рішення на підставі наявних у справі даних. Так, предметом розгляду в даній справі є позовні вимоги про визнання недійсним Договору кредиту № 40.29-48/50 від 31.01.2008 року з підстав порушення при його укладенні вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме ч. 2 цієї статті, так як відповідач не надав позивачу, як позичальнику та споживачу, у письмовому вигляді повної інформації про умови кредитування, яку за цією нормою має повідомити та надати кредитодавець позичальнику; ч. 4 статті 11 Закону та п.п. 2.1, 2.2, 3.1, 3.2., 3.3. Постанови Правління Національного банку України №168 від 10.05.2007 р., оскільки в ньому не вказано сукупну вартість кредиту, повного обсягу інформації про умови кредитування. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу в будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Останні встановлені ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей, істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальні засади цивільного права як свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства (ст. 3 Цивільного кодексу України). Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (а точніше - право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність тих чи інших дій у акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені. Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно із частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Судом встановлено, що 28.01.2008 року [PERSON] (прізвище змінено на « [PERSON] » на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 06.04.2011 року у справі № 2-2334/11(а.с.10)) звернулась до АКБ «Укрсоцбанк», який змінив свою офіційну назву на АТ "Укрсоцбанк" і правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», із запитом на отримання кредиту у розмірі 777 700,00 грн і заявою на отримання споживчого кредиту на строк 120 місяців, у якій зазначила, що у разі невиконання нею зобов`язання за договором кредиту в зазначений термін термін, Банк має право звернути стягнення та реалізувати майно, яке надано в заставу (а.с. 85,86). Підписуючи Запит на отримання кредиту [PERSON] підтвердила, що Банк надав їй повну, достовірну та вичерпну інформацію про всі умови отримання, користування та повернення кредиту. Власним підписом у цій заявці позичальник свідчить про відсутність будь-яких зауважень чи заперечень стосовно змісту наданої Банком інформації про умови отримання, користування та повернення кредиту. 31.01.2008 року між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», укладено договір кредиту № 40.29-48/50 за умовами якого кредитор надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 777 700,00 грн. зі сплатою 14 процентів річних за користування кредитом щомісячно та порядком погашення суми кредиту до 10-го числа кожного місяця згідно з графіком (графік наведений у п. 1.1. Договору), з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 30.01.2018 року (а.с. 11-16). Згідно з п. 1.2. Договору кредит надається позичальнику на поточні потреби. При цьому, позивачем підписано вказаний кредитний договір на кожному аркуші договору, що свідчить про ознайомлення з умовами кредитного договору та виразу повної згоди під час його підписання з умовами, викладеними у ньому. В якості забезпечення виконання зобов`язань щодо погашення кредиту в день укладення Кредитного договору між сторонами укладено Іпотечний договір № 013/050-І, предметом якого є трикімнатна квартира [ADDRESS] (а.с. 17-20). 22.05.2019 року сторони Договору уклали Додаткову угоду № б/н до, за якою дійшли згоди змінити графік погашення основного боргу та внести відповідні зміни до Договору, а саме: встановити зазначений у цьому пункті графік погашення основного боргу, починаючи з квітня 2009 року зі сплатою 21,0 процентів річних та комісій, в розмірі та порядку, визначеному договором Кредиту (а.с. 21). У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо), дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року у справі № 6-57цс12, від 30 листопада 2016 року у справі № 6-82цс16, від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17. Слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні відомості про отримання позивачем повідомлення про збільшення процентної ставки з квітня 2009 року, та відповідач зазначених доказів суду не надав. Також судом встановлено, що 04.09.2017 та 26.09.2017 ПАТ «Укрсоцбанк» направило [PERSON] дві окремі письмові вимоги, в яких пропонувало позичальнику сплати заборгованість по кредиту, відсотках за користування кредитом і нараховану неустойку, яка станом на 17 серпня 2017 року за кредитним договором № 40.29-48/50 від 31.01.2008 року становить 2593458,40, з яких: 685955,09 грн - заборгованість за кредитом і 1178805,97 - заборгованість за процентами, 164963,46 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 308381,81 грн - пеня за несвоєчасне повернення відсотків, 88912,37 грн - розмір інфляційних втрат за кредитом, 166439,70 грн - розмір інфляційних втрат за відсотками (а.с. 23,24). Факт направлення банком вимог про усунення порушень та отримання їх [PERSON] сторонами визнаються та не оспорюються. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Позивач вказує, що під час укладення спірного Договору були порушені норми ч. 2, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів, п.п. 3.2., 3.3., 3.4. Постанови Правління Національного банку України №168 від 10.05.2007р. Так, у відповідності до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції на момент укладення спірного Договору перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредотодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Позивач свій позов обґрунтовує тим, що такої переддоговірної роботи з ним банком не було проведено. Доказів зворотного відповідачем не надано. Частина 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачала на момент укладення Договору, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. За пунктами 3.2., 3.3., 3.4. Постанови Правління Національного банку України №168 від 10.05.2007р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» визначалось, що кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Банки зобов`язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: реальної процентної ставка (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту; абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов`язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем яка на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. Банки зобов`язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обгрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов`язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб`єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної стави за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. Слід зазначити, що однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, в суду немає правових підстав для задоволення позову (правова позиція міститься в постанові Верховного суду України від 25.12.2013 року в справі №6-94цс13). Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суда відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи матеріали справи, судом встановлено, що до укладання кредитного договору позичальнику не було повідомлено про орієнтовну сукупну вартість кредиту, достовірне значення реальної ефективної процентної ставки та достовірного значення абсолютного здорожчання кредиту внаслідок чого позивач був позбавлений можливості реально оцінити суму переплати по кредиту та доцільність його отримання. Суд зазначає, що вказані обставини підтверджуються висновком судового експерта Тарасюка С.Ю. (діє на підставі Свідоцтва № 1842 від 25.11.2016 року, виданого згідно з рішенням Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при МЮУ) Київської незалежної судово-експертної установи № 2508 від 08.05.2018 року, складеного на замовлення представника позивача [PERSON] - [PERSON] (а.с. 42-61). Зі змісту висновку вбачається, що оформлення Банком інформації про умови кредитування (в т.ч. перед укладанням кредитного договору) та сукупну вартість кредиту (у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту) під час укладення Договору кредиту № 40.29-48/50 від 31.01.2008 року, виконано з недотриманням «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» та Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, під час дослідження матеріалів справи не встановлено інформації, наданої позичальнику у письмовій формі перед укладанням Договору про умови кредитування, варіанти повернення кредиту та орієнтовну сукупну вартість кредиту, що передбачено п.2.1 Правил та п.2 ст. 11 Закону. Графік погашення основної суми не містить даних щодо загальної суми платежів за розрахунковий період, суми процентів за користування кредитом, витрат за супутніми послугами та іншими фінансовими зобов`язаннями позичальника за кожним платіжним періодом, що передбачено п.3.2 Правил. Крім того, в межах наданих документів не встановлено додатків на момент укладення Договору кредиту, які містять детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача та дані сукупної вартості кредиту із визначенням її в процентному значенні та в грошовому виразі, у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту згідно з 3.1 та 3.3 Правил. На дослідження експерту позивачем були надані: Договір кредиту, Додаткова угода, Іпотечний договір. В результаті проведених розрахунків встановлена сукупна вартість кредиту, але у зв`язку з відсутністю в матеріалах справи повного обсягу документів стосовно платіжних операцій позичальника, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту, розраховані показники реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту на момент укладення Договору кредиту є не остаточним. В межах наявних матеріалів, реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту не визначені. У зв`язку з цим не можливо встановити чи відповідають розраховані реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту даним, наведеним в Договорі. Графік погашення не містить даних щодо загальної суми платежів за розрахунковий період, суми процентів за користування кредитом, витрат за супутніми послугами та іншими фінансовими зобов`язаннями позичальника за кожним платіжним періодом. Таким чином, не встановлено документально обґрунтованих розмірі щомісячних платежів, розрахованих згідно з умовами на момент укладення Договору кредиту. Висновки експертизи відповідачем не спростовані. Висновок експертизи відноситься до належних засобів доказування по даній справі. Будь-які підстави не враховувати їх у суду відсутні. З урахуванням цього вимоги позивача, суд вважає обґрунтованими, а позов таким, що підлягає до його задоволення. Разом з тим, відповідачем і третьою особою заявлено про застосування строку позовної давності до заявлених позивачем вимог. У відповідності до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. [PERSON] не довела належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами того факту, що про порушення свого цивільного права вона не могла дізнатися раніше, що є її процесуальним обов`язком (ст. ст. 12, 81 ЦПК України), адже договір складений в двох екземплярах, один із яких знаходиться у позивача. Посилання [PERSON] на те, що вона тільки у травні 2018 року дізналася про порушення свого права як споживача за Кредитним договором № 40.29-48/50 від 31.01.2008 року, коли отримала висновок експерта від 08.05.2018 № 2508 є безпідставними, оскільки позивач не довела перешкод у зверненні нею раніше за проведенням економічного дослідження та до суду за захистом свого порушеного права. За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У ході розгляду справи представником відповідача АТ "Альфа-Банк" подано до суду заяву про застосування позовної давності (т. 2, а. с. 51). Ч. 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже, у задоволенні позову [PERSON] про визнання кредитного договору від 31.01.2008 року № 40.29-48/50 недійсним слід відмовити у зв`язку з пропуском позовної давності. За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, підстави для розподілу судових витрат відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed