Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування збитків. Позов мотивований тим, що їй на праві власності належить автомобіль «Lexus IS 250», 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER] . Вказаний автомобіль незаконного, без її згоди був відчужений низці осіб. Останньою із них є відповідачка, якою автомобіль був відчужений на підставі договору купівлі-продажу, укладеному 18.02.2017 року в територіальному сервісному центрі МВС № 8045 РСЦ МВС в м.Києві, й відповідно до п.3.1 вказаного договору за домовленістю сторін ціна автомобіля склала 456 783 грн. 50 коп. Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 27.08.2018 року, яке скасоване постановою Київського апеляційного суду від 20.02.2020 року, ухвалено нове судове рішення, яким визнано недійсним правочин, вчинений на підставі довідки рахунку серії ААЕ №391101 від 19 жовтня 2015 року, яку видано фізичною особою підприємцем [PERSON] , за яким право власності на транспортний засіб LEXUS IS 250, номер кузова [NUMBER] , 2008 року випуску набув [PERSON] , витребувано транспортний засіб LEXUS IS 250, номер кузова [NUMBER] , 2008 року випуску, із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] . На виконання рішення суду Святошинським районним судом м.Києва видано виконавчий лист № 759/13846/17 про витребування транспортного засобу LEXUS IS 250, номер кузова [NUMBER] , 2008 року випуску, із чужового незаконного [PERSON] на користь [PERSON] . Постановою приватного виконавця Коновалова О.С. від 07.09.2020 року відкрито виконавче провадження ВП № 62969947 по виконанню вказаного виконавчого листа, проте вжитими виконавцем заходами по виконаню рішення суду, оголошеного розшуку автомобіля встановлено, що автомобіль у [PERSON] відсутній, й на підставі п.6 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий лист повернутий стягувачу. Наразі виконавчі дії не проводяться. Оскільки відповідачка не виконала рішення суду - не повернула їй автомобіль, вона має відповідно до ч.1 ст. 22, ч.1 ст. 1166 ЦК України відшкодувати їй його вартість, що станом на день ухвалення постанови апеляційного суду становить 425 710 грн. 00 коп. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , діюча на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 17.03.2021 року, позовні вимоги підтримала з тих же підстав та провила їх задовольнити: відшкодувати позивачу збитки від трати відповідачем автомобіля у розмірі проведеної оцінки в сумі 425 710 грн. 00 коп. Звернула увагу на той фактор, що вартість продажу відповідачкою автомобіля була вищою - 456 783 грн. 50 коп. Також вважала необґрунтованими доводи відповідача, викладні у відзиві на позов, вважаючи, що дана позовна вимога не є подвійним стягненням, оскільки рішення суду не виконано, й наразі виконавчі дії не проводяться, виконавчилий лист повернуто стягувачу, позивачем правильно обрано спосіб захисту порушеного права, та визначена оцінка вартості автомобіля не є завищеною з урахуванням вартості продажу відповідачкою цього автомобіля в сумі 456 783 грн. 50 коп. Проведену відповідачкою оцінку вартості автомобіля, який оцінено в 271 800 грн., не визнає, оскільки така оцінка проведена без огляду транспортного засобу за вихідною ідентифікаційною інформацією для розрахунків зі слів замовника (відповідача). Відповідач в судове засідання повторно не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Відповідачем подано відзив на позов від 03.01.2022 року. В якому відповідач вцілому заперечує проти позову, вбачаючи у позовній вимозі подвійне стягнення, необґрунтованість позовної вимоги, невірно обраний спосіб захисту порушеного права, й вважаючи завищеною оцінку автомобіля, у спростування наданої позивачем оцінки надає висновок оцінки вартості автомобіля LEXUS IS 250, 2008 року випуску від 30.12.2021 року, яким оцінку визначено в сумі 271 800 грн. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності відповідача, з урахуванням поданого відзиву на позов. Вислухавши пояснення позивача, з урахуванням відзиву на позов, доводи та заперечення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Розгляд справи відбувся у порядку спрощеного позовного провадження. Так, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України). Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Судом встановлено, що позивачці на праві власності належить автомобіль «Lexus IS 250», номер кузова [NUMBER] , зазначене підтверджується постановою Київського апеляційного суду від 20.02.2020 року. Відповідно до ч.4 ст. 83 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 19 червня 2008 року транспортний засіб LEXUS IS 250, номер кузова [NUMBER] , 2008 року випуску, зареєстровано за [PERSON] . В подальшому автомобіль відчужено ще декілька разів. Останньою із них є відповідачка, якою автомобіль був відчужений на підставі договору купівлі-продажу, укладеному 18.02.2017 року в територіальному сервісному центрі МВС № 8045 РСЦ МВС в м.Києві, й відповідно до п.3.1 вказаного договору за домовленістю сторін ціна автомобіля склала 456 783 грн. 50 коп. (а.с. 17). Судовим рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 27.08.2018 року, яке скасоване постановою Київського апеляційного суду від 20.02.2020 року, та ухвалено нове судове рішення, визнано недійсним правочин вчинений на підставі довідки рахунку серії ААЕ №391101 від 19 жовтня 2015 року, яку видано фізичною особою підприємцем [PERSON] , за яким право власності на транспортний засіб LEXUS IS 250, номер кузова [NUMBER] , 2008 року випуску набув [PERSON] , витребувано транспортний засіб LEXUS IS 250, номер кузова [NUMBER] , 2008 року випуску, із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] , й цим рішенням встановлено, що на час відчуження транспортного засобу він знаходився в заставі у ПАТ «ПУМБ», що унеможливлює його відчуження без згоди заставодержателя, якої він не надавав. Суд також встановив, що транспортний засіб - автомобіль марки LEXUS IS 250, номер кузова [NUMBER] , 2008 року випуску, вибув із володіння власника [PERSON] не з її волі. Встановивши, що автомобіль марки LEXUS IS 250, номер кузова [NUMBER] , 2008 року випуску, вибув із володіння власника поза її волею (договорів про відчуження майна позивачка не підписувала, довіреностей на розпорядження автомобілем не давала), суд дійшов висновку про наявність підстав, передбачених ст.388 ЦК України для витребування майна з незаконного володіння [PERSON] . Оскільки перший правочин щодо відчуження майна, за яким право власності було зареєстроване на ім`я [PERSON] , є недійсним, суд констатував, що відповідно [PERSON] є власником такого майна. На виконання рішення суду Святошинським районним судом м.Києва видано виконавчий лист № 759/13846/17 про витребування транспортного засобу LEXUS IS 250, номер кузова [NUMBER] , 2008 року випуску, із чужового незаконного [PERSON] на користь [PERSON] . Постановою приватного виконавця Коновалова О.С. від 07.09.2020 року відкрито виконавче провадження ВП № 62969947 по виконанню вказаного виконавчого листа, проте вжитими виконавцем заходами по виконаню рішення суду, оголошеного розшуку автомобіля встановлено, що автомобіль у [PERSON] відсутній, й на підставі п.6 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий лист повернутий стягувачу (а.с. 27, 28, 29). Станом на час розгляду справи відповідачка не спростовує факту відсутності у неї вказаного автомобіля та невиконання рішення суду. Оскільки відповідачка не виконала рішення суд - не повернула позивачу автомобіль, вона має відповідно до ч.1 ст. 22, ч.1 ст. 1166 ЦК України відшкодувати позивачці вартість втраченого майна (збитки), що станом на день ухвалення постанови апеляційного суду становить 425 710 грн. 00 коп. (а.с. 31-32). Оцінка вартості автомобіля проведена відповідно до висновку авто товарознавчого дослідження за середньою ринковою ціною автомобіля LEXUS IS 250, 2008 року випуску, станом на 12.02.2020 року. Доводи відповідача про завищену суму вказаної оцінки автомобіля не заслуговують на увагу з огляду на те, що вказаний автомобіль відповідачкою продано за вищою сумою відповідно до договору купівлі-продажу, укладеному 18.02.2017 року в територіальному сервісному центрі МВС № 8045 РСЦ МВС в м.Києві, й відповідно до п.3.1 вказаного договору за домовленістю сторін ціна такого автомобіля склала 456 783 грн. 50 коп., як й наданий відповідачкою висновок авто товарознавчого дослідження, яким визначено оцінку автомобіля LEXUS IS 250, 2008 року випуску, в сумі 271 800 грн., який проведено без огляду транспортного засобу за вихідною ідентифікаційною інформацією для розрахунків зі слів замовника (а.с. 83-85), який є неналежним доказом й не спростовує доводи позивача. Відповідно до приписів статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Також не заслуговують на увагу доводи відповідача про подвійність стягнення позивачем збитків, оскільки встановлено, що постановою приватного виконавця Коновалова О.С. від 07.09.2020 року відкрито виконавче провадження ВП № 62969947 по виконанню вказаного виконавчого листа, проте вжитими виконавцем заходами по виконаню рішення суду, оголошеного розшуку автомобіля встановлено, що автомобіль у [PERSON] відсутній, й на підставі п.6 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий лист повернутий стягувачу. Наразі виконавчі дії не проводяться. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч.3 ст. 22 ЦК України). Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч.1 ст. 1166 ЦК України). Підставою виникнення зобов`язань є юридичний факт або юридична сукупність (фактичний склад), які породжують зобов`язання. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Згідно п.1 Розділу Х Правових позицій, висловлених Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України при перегляді цивільних справ у касаційному порядку і у зв`язку з винятковими обставинами у 2008 році, у спорах про відшкодування шкоди згідно з ч. 2 ст. 1166 ЦК України, діє презумпція заподіювача шкоди. У зв`язку з цим не позивач повинен довести наявність вини відповідача, а відповідач повинен довести відсутність його вини у завданні шкоди. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи позивача, які наведені у позові, відзиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір». За таких підстав, приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст.141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) в сумі 4 257 грн. 10 коп. стягнути з відповідача на користь позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). На підставі вищевикладеного, до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст.11, 22, 1166 ЦК України, з урахуванням Постанови № 6 Пленуму Верховного Суду України, від 27 березня 1992 року (з відповідними змінами) "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди",

Outcome: approved