Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-28 00:00:00

16 травня 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа виконавчий комітет Гадяцької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою судді від 06 червня 2022 року провадження у зазначеній справі відкрито. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, суду пояснила, що їй на праві власності належить житловий будинок по [ADDRESS] . Разом з нею зареєстрований її син [PERSON] , який з 2015 року в будинку не проживає, комунальні послуги не сплачує. Просила визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування цим жилим приміщенням. [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином, направив до суду заяву про розгляд справи без його участі. Третя особа про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить зворотне повідомлення в матеріалах справи. Суд, заслухавши доводи позивача, дослідивши письмові матеріали справи та докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] є власником 1 / 2 частини житлового будинку по [ADDRESS] , що також підтверджується витягом про Державну реєстрацію прав. Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] є матір`ю [PERSON] , 1974 р.н. Згідно довідки Гадяцької міської ради по [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] . На підтвердження доказів та позовних вимог [PERSON] надала до суду акти обстеження домоволодіння від 11.08.2021, 22.11.2021 та 08.02.2022 на предмет проживання [PERSON] по [ADDRESS] , з яких вбачається, що відповідач не проживає за даною адресою з 2015 року. Суд критично відноситься до наданих доказів, так як акти від 11.08.2021 та 22.11.2021 складені одноособово депутатом міської ради Боцулою О.А. і не містять жодної інформації, як то наявність чи відсутність особистих речей у будинку, поштової кореспонденції і т. п. на підставі яких зроблено висновки. Не містить такі дані і акт від 8 лютого 2022 року, тому з яких джерел особи, які складали акти, взяли інформацію про відсутність [PERSON] за вищевказаною адресою з 2015 року невідомо. Відповідно до приписів статті 405\~ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, перший акт уповноваженою особою складено 11 серпня 2021 року, отже факт відсутності [PERSON] за місцем проживання вперше зафіксовано у серпні 2021 року, а позов надійшов до суду у травні 2021 року. Таким чином факт відсутності [PERSON] за місцем реєстрації зафіксовано за менший період, ніж рік. Крім цього, не доведено факт постійної відсутності відповідача у спірному домоволодінні протягом року, оскільки додано акти лише за три місяці: серпень, листопад 2021 року та 8 лютого 2022 року, поміж тим між фіксаціями даного факту були значні проміжки часу. Крім цього, [PERSON] отримав повістку в судове засідання, призначене на 14 червня 2022 року за місцем своєї реєстрації. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.1 та ч.6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. В силу ч.4 ст.9 ЖК\~УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з\~підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з частинами першою, другою статті 405\~ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такий правовий висновок викладено у постановах ВС від 24.10.2018 року, справа №490/12384/16-ц, від 22.11.2018 року, справа №760/13113/14-ц. За наведеного вбачається, що в обґрунтування своїх вимог позивачка вказувала, що відповідач зареєстрований будинку, не проживає у спірній квартирі з 2015 року, оскільки виїхав за кордон. Однак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідач без поважних причин більше року не проживає у спірній квартирі, так як ним була отримана повістка в судове засідання, а три наявні акти не є належними та беззаперечними доказами, ґрунтуються на припущеннях та суперечливих даних, на яких не може ухвалюватися рішення суду. Інших належних доказів, в обґрунтування позову, крім зазначених вище, позивачка не надала. Клопотань про допит свідків від позивачки до суду не надійшло. Надана в якості доказу ксерокопія документу на ім`я [PERSON] , виданого в рф не може бути прийнята судом до уваги в якості доказу, оскільки до цього часу за обліковими даними відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб відповідач є громадянином України, 17.04.2015 вдруге документований паспортом громадянина України і є постійно зареєстрованим з 2006 року за адресою [ADDRESS] . Реєстрація [PERSON] у м. ростов на дону, рф, не є достатнім доказом про його постійне місце проживання на даній території та постійну відсутність більше року за місцем реєстрації в [ADDRESS] . За наведених обставин відповідач в установленому законом порядку мав знятися з реєстрації та військового обліку в Україні, після чого отримувати громадянство рф та реєстрацію на території росії. Крім цього позивач не надала доказів того, що вона є одноосібним власником будинку в [ADDRESS] . Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Так, позивач вказала, що реєстрація у домоволодінні її сина позбавляє можливості отримувати субсидію, однак при цьому не надала доказів, що саме з цих підстав їй відмовлено в отриманні субсидії та що вона не користується відповідними пільгами. Позивачем не доведено порушення її прав власника на житловий будинок тим, що там зареєстрований, але не проживає відповідач. Судом також не встановлено наявність спору, який би існував між сторонами процесу та потребував судового захисту. Таким чином, судом не встановлено нагальної суспільної необхідності для застосування таких обмежень права на повагу до житла, які зазначені у позовній заяві, а матеріали справи не містять наявних обставин, які б дали право визнати відповідача особою, що втратив право користування житловим приміщенням.

Outcome: dismissed