Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-31 00:00:00

До суду надійшов вищезазначений позов, в обґрунтування якого зазначено, що бабуся позивача [PERSON] та батько позивача [PERSON] почали процес приватизації квартири [ADDRESS] . [INFO] померла [PERSON] , а [INFO] помер [PERSON] . Позивач прийняв спадщину після смерті останніх, так як на момент смерті проживав разом із ними. Будинковолодіння, розташоване на [ADDRESS] , фактично складається з двох квартир квартири [ADDRESS] , належної позивачу, та квартири [ADDRESS] , належної відповідачам, тобто позивач та відповідачі є співвласниками житлового будинковолодіння [ADDRESS] . Позивач має на меті виділити з житлового будинковолодіння належну йому частину нерухомого майна. Спочатку відповідачі надали згоду на виділ майна, проте потім відмовилися та не вчиняли жодних дій, які б свідчили про їх намір здійснити виділ майна. За таких обставин, між сторонами не було досягнуто домовленості про поділ будинковолодіння, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду. Позивач через свого представника просить суд поділити будинковолодіння [ADDRESS] в натурі між співвласниками та визнати за [PERSON] право власності на будинковолодіння [ADDRESS] , яке складається з житлового будинку літера «А» загальною площею 128,30 кв.м., в тому числі житловою 80,50 кв.м. (п`ять житлових кімнат), гараж літера «Е», гараж літера «З», сарай літера «К», огорожа № 1-2, колодязь № 3, яма вигрібна № 4, в порядку спадкування за законом. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву, згідно якої просить справу розглянути без участі позивача. На задоволенні позовних вимог наполягає, просить їх задовольнити у повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, надали до суду аналогічні між собою заяви, згідно яких просять справу розглянути без їх участі, проти задоволення позовних вимог не заперечують. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Згідно ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статей 1216, 1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України до першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, у тому числі народжені після його смерті, другий з подружжя, який пережив спадкодавця, а також батьки спадкодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Згідно ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яку ратифіковано Україною 17.07.1997, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 15 травня 2018 року за № 231/10 вирішено переоформити особовий рахунок на [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , у зв`язку зі смертю основного квартиронаймача [PERSON] . Після прийняття вказаного рішення виконавчого комітету міської ради, з метою подальшої приватизації даної квартири бабуся позивача [PERSON] та батько позивача [PERSON] 11 вересня 2019 року звернулися до департаменту житлово-комунального господарства міської ради із заявою про передачу безоплатно у власність вказаної квартири, тобто останні почали процес приватизації вказаної квартири. 05 березня 2020 року згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] померла [PERSON] . 29 травня 2021 року згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] помер [PERSON] . На момент смерті бабусі та батька, позивач постійно проживав разом з ними та був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] з 09 жовтня 2009 року, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 08 квітня 2022 року за № 21Д/254, виданою відділом ведення реєстру територіальної громади ЦНАП Чернівецької міської ради. З огляду на вищезазначене, вивчивши надані докази, враховуючи те, що позивач є спадкоємцем майна померлого свого батька та бабусі, усіх їх прав та обов`язків за законом першої та п`ятої черги відповідно, так як позивач на момент смерті спадкодавців постійно проживав разом із ними, судом вбачаються усі законні підстави згідно норм діючого законодавства, за яких позивач має право на спадщину у вигляді квартири [ADDRESS] . Згідно технічного паспорту вищезазначене нерухоме майно складається: в підвалі підвалу І площею 9,70 кв.м. (всього по підвалу загальна площа складає 9,70 кв.м.); на першому поверсі коридору 1-1 площею 5,10 кв.м., кухні 1-2 площею 6,50 кв.м., кімнати 1-3 площею 14,40 кв.м., кімнати 1-4 площею 17,40 кв.м., кімнати 1-5 площею 20,00 кв.м., санвузла 1-6 площею 3,20 кв.м., коридору сходової літини 1-7 площею 7, 00 кв.м., кухні 1-8 площею 9,90 кв.м. (всього на першому поверсі загальна площа складає 83,5 кв.м., в тому числі житлова 51,80 кв.м.); на мезоніні коридору-сходової клітини 1-9 площею 6,40 кв.м., кімнати 1-10 площею 13,30 кв.м., кімнати 1-11 площею 15,40 кв.м. (всього на мезоніні загальна площа складає 35,10 кв.м., в тому числі житлова 28,70 кв.м.). Загальна площа квартири складає 128,30 кв.м., в тому числі житлова 80,50 кв.м. Крім того, до будинку відносяться гараж літера «Е», гараж літера «З», сарай літера «К», огорожа №1-2, колодязь № 3, яма вигрібна № 4. Між позивачем та відповідачами, як співвласниками житлового будинковолодіння [ADDRESS] , склалося фактичне користування житловим будинком, при цьому приміщення частин будинку є ізольованими, вони мають свій окремий вихід, в них відсутні приміщення загального користування та вони можуть бути окремими об`єктами цивільно-правових угод. З метою впорядкування поштових адрес на території м. Чернівці, квартирі [ADDRESS] можливо присвоїти поштову адресу: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою, виданою сертифікованим суб`єктом господарювання [PERSON] . Судом встановлено, що відповідачам на підставі права власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 17 лютого 1995 року. Тобто, наразі квартира [ADDRESS] , що складає окрему самостійну ізольовану частину зблокованого двоквартирного житлового будинку на [ADDRESS] , з приналежними до неї господарськими надвірними будівлями і спорудами, що розташовані на земельній ділянці, закріпленій за будинковолодінням, фактично в розумінні норм діючого законодавства представляє собою садибу, як окремий об`єкт нерухомого майна. Експлуатація будинку садибного типу як два самостійних житлових будинки технічно можлива, не спричинить за собою зміни планувальних рішень і не торкнеться несучих конструкцій будинку. Квартира [ADDRESS] придатна для постійного проживання, має необхідний рівень комфорту та склад приміщень і в подальшому може експлуатуватися як самостійний житловий будинок. Наведеним вище підтверджується технічна можливість виділення ізольованих квартир, обладнаних окремими інженерними системами (електропостачання, газопостачання та водопостачання) зі складу дваквартирного зблокованого житлового будинку в окремі об`єкти нерухомого майна. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановленому законом. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. Відповідно до частин першої, третьої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави для висновку про те, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася. Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2012 року у справі № 6-12цс13, а також у постановах Верховного Суду: від 25 вересня 2019 року у справі № 205/9065/15-ц, провадження № 61-21409св18, від 27 травня 2020 року у справі № 173/1607/15-ц, провадження 61-26178св18. На підставі викладеного вище та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, оскільки кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру), а тому, виходячи з фактичних обставин по справі, враховуючи визнання позовних вимог відповідачами, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Outcome: approved