Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-05 00:00:00

У листопаді 2021 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про повернення безпідставно набутих коштів. В обґрунтування позову позивач вказує, що 04 квітня 2018 року між ним та [PERSON] була досягнута усна попередня домовленість про укладення договору купівлі-продажу належних останній двох земельних ділянок для ведення сільськогосподарського товарного виробництва, кадастровий номер ділянок: 7124084000:01:001:0555, 7124084000:01:001:0554. За домовленістю позивач передав відповідачу 400 000 грн.\~ за вказані земельні паї, про що відповідачем надано письмову розписку. Однак, [PERSON] так і не передала позивачу земельні ділянки, зазначені в розписці від 04 квітня 2018 року та в подальшому передала їх в оренду Приватному сільськогосподарському підприємству «Сяйво», державна реєстрація іншого речового права на ділянку, кадастровий номер якої 7124084000:01:001:0555 відбулась 25 квітня 2020 року, а державна реєстрація іншого речового права на ділянку, кадастровий номер якої 7124084000:01:001:0554 відбулась 03 березня 2020 року. Позивач вказує, що хоча ним було вчинено всі дії на виконання договору, однак договір купівлі-продажу земельних ділянок кадастровий номер: 7124084000:01:001:0555 та 7124084000:01:001:0554, сторонами укладено не було, при цьому отримані кошти відповідач не повернула, таким чином грошові кошти були набуті і утримуються нею без достатньої правової підстави. Крім того зазначив, що оскільки договір купівлі-продажу земельних ділянок сторони не уклали в належній формі і не посвідчили нотаріально, що є наслідком його нікчемності, відтак відповідач зобов`язана повернути кошти, які вона отримала від позивача та продовжує безпідставно зберігати їх. При цьому позивач вважає, що строк позовної давності на момент подання даного позову ним не пропущено та зауважив, що початок перебігу строку позовної давності слід відраховувати з моменту державної реєстрації іншого речового права на земельні ділянки щодо яких сторонами була досягнута домовленість про укладення договору купівлі-продажу, тобто з моменту, коли відповідач міг довідатись про порушення свого права, а саме з 25 квітня 2020 року. На підставі наведеного, позивач просить стягнути на його користь із [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 400 000 грн. Ухвалою судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 09 грудня 2021 року було відкрито провадження у даній справі та ухвалено провести розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено справу до розгляду у підготовчому засіданні. Відповідачу визначено строк для надіслання до суду відзиву на позовну заяву, позивачу для надання відповіді на відзив. Реалізуючи право на подання відзиву, у порядку ст. 178 ЦПК України,\~ 10 травня 2022 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Здоровко Л.В. надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання просила в задоволенні позовних вимог відмовити в зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності. Крім того, 25 травня 2022 року до суду надійшла заява представника відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, згідно якої вказує, що [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЧР № 006035, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 6 березня 2003 року за № 638 належить земельна ділянка, площею 5,86 га для\~ ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастрові номера земельної ділянки 7124084000:01:000:0555, 7124084000:01:000:0554. Відповідно до розписки, доданої до позовної заяви [PERSON] отримала від [PERSON] гроші в сумі 400 000 грн. за земельні паї кадастрові номера земельної ділянки 7124084000:01:000:0555, 7124084000:01:000:0554. Представник відповідача не погоджується із твердженням позивача щодо початку перебігу строку позовної давності, який на його думку розпочався з моменту реєстрації відповідачем іншого речового права на земельну ділянку кадастровий номер\~ 7124084000:01:000:0555, а саме з 25 квітня 2020 року - дати реєстрації договору оренди вказаної земельної ділянки між ПСЛ «Сяйво» та [PERSON] та стверджує, що перебіг строку позовної давності розпочався саме з часу передачі відповідачу власних коштів позивача за належні відповідачу земельні ділянки. Зазначає, що згідно положень ст. 253 ЦК України, обов`язок відповідача з повернення безпідставно набутих грошових коштів виник з наступного дня після настання безпідставного збагачення, тобто з 05 квітня 2018 року. Відтак з огляду на положення ст.ст. 253,261 ЦК України, останнім днем строку позовної давності за вимогою про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, отриманих [PERSON] 04 квітня 2018 року - є 05 квітня 2021 року, тоді як позивач звернувся до суду із даним позовом лише в листопаді 2021 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Відтак, має місце сплив позовної давності (три роки) щодо стягнення грошових коштів, що є предметом позову позивача. На підставі наведеного, просила в задоволенні позову відмовити. 01 червня 2022 року від представника позивача\~ до суду надійшло заперечення на\~ заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, згідно якого він вказує, що відомості, викладені в заяві представника відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності не відповідають дійсним обставинам справи та не підлягають задоволенню. Так, 04 квітня 2018 року позивач та відповідач усно домовилися укласти договір купівлі-продажу земельних ділянок. Відповідно до умов розписки [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти за земельні паї, однак відповідач так і не передала йому земельні ділянки, та 25 квітня 2020 року передала їх в оренду ПСП «Сяйво». Вказує, що\~ відповідач, нехтуючи усною домовленістю, порушила права позивача саме 25 квітня 2020 року уклавши договір оренди з ПСП «Сяйво», не передавши ці земельні ділянки позивачу. Позивач по справі вважав, що розписка із умовами про передачу грошей взамін за земельні паї є належним документом та підставою виконання усних домовленостей, передаючи грошові кошти, вважав, що усна домовленість буде виконана відповідачем належним чином, до того моменту поки не довідався про порушення своїх прав та законних інтересів. З огляду на це, порушенням прав позивача є передання ділянок в оренду ПСП «Сяйво» та неповернення коштів переданих за розпискою. На підставі наведеного, просив у задоволенні заяви щодо застосування наслідків спливу позовної давності відмовити. Позивач також скористався правом для подачі відповіді на відзив, яка надійшла до суду 08 червня 2022 року. Так у наданій відповіді на відзив представник позивача вказує, що твердження викладені відповідачем у відзиві є безпідставними та необґрунтованими, вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущено, початок перебігу строку позовної давності пов`язує з днем коли позивач довідався чи міг довідатися про порушення свого цивільного права, який відраховує з дня державної реєстрації іншого речового права на земельні ділянки, які позивач домовився придбати у відповідача, а саме з 25 квітня 2020 року. На підставі викладеного, просив позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою суду від 25 травня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача адвокат Мельник О.С. наполягав на задоволенні позову в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, у задоволенні клопотання про застосування строку позовної давності просив відмовити. В судовому засіданні представник відповідача адвокат Здоровко Л.В. у задоволенні позову просила відмовити в повному обсязі, в зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи представників сторін, оцінивши зібрані докази відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За частиною другою, третьою статті 12 Цивільного процесуального кодексу України\~ учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено,\~ що згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЧР № 006035, виданого на підставі розпорядження Тальнівської РДА від 29 січня 2003 року № 28, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 6 березня 2003 року за № 638, [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 5,86 га для\~ ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастрові номера земельної ділянки 7124084000:01:000:0555, 7124084000:01:000:0554, яка розташована на території Колодистенської сільської ради Тальнівського району Черкаської області (а.с.93). Згідно розписки від 04 квітня 2018 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в розмірі 400 000 грн. за земельні паї кадастровий номер земельних ділянок: 7124084000:01:001:0555, 7124084000:01:001:0554 (а.с. 7). Факт отримання грошових коштів в рахунок плати за майбутнім договором купівлі - продажу обома сторонами не заперечується. Вказана розписка відповідачем не оспорювалась і під сумнів не ставилась. Земельні ділянки, з приводу яких було надано зазначену розписку є земельними ділянками сільськогосподарського призначення, що підтверджено сторонами у їх процесуальних заявах по суті справи та не заперечувалось їх представниками у судовому засіданні. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 282209492 від 01 листопада 2021 року вбачається, що 25 квітня 2020 року проведена державна реєстрація договорів оренди укладених 22 квітня 2020 року між [PERSON] та ПСП «Сяйво» щодо земельних ділянок кадастровий номер: 7124084000:01:001:0555, 7124084000:01:001:0554 строком на 39 років. (а.с. 8-12). Зазначені земельні ділянки мали б бути предметом договору купівлі-продажу між позивачем та відповідачем. Правочином відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину встановлена ст. 204 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними,та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України (надалі ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, ЗК України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Таким чином, в ЗК України закріплено його пріоритет у сфері регламентації земельних відносин, що підкріплюється ст. 9 ЦК України, де зазначено, що положення ЦК України застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Частиною 1 ст. 79 ЗК України об`єктом права власності визначена земельна ділянка, яка є частиною земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Відповідно до ст. 131 ЗК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Згідно ч. 1 ст. 132 ЗК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. Статтею 181 ЦК України земельні ділянки віднесено до нерухомих речей, тому до угод, за якими може здійснюватися перехід права власності на земельні ділянки як на нерухоме майно, відносяться угоди (договори) купівлі-продажу. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі ( ст. 657 ЦК України). Статтею 132 ЗК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) встановлено істотні умови угод про перехід права власності на земельні ділянки, в тому числі договору купівлі-продажу земельної ділянки, так угоди про перехід права власності на земельні ділянки повинні містити: а) назву сторін (прізвище, ім`я та по батькові громадянина, назва юридичної особи); б) вид угоди; в) предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо); г) документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку; ґ) відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки; д) відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо); е) договірну ціну; є) права та обов`язки сторін; ж) кадастровий номер земельної ділянки; з) момент переходу права власності на земельну ділянку. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 ЗК України ). Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Зі змісту наданої позивачем копії розписки вбачається, що вона не містить даних щодо істотних умов договору купівлі-продажу земельних ділянок, встановлених ст. 132 ЗК України, а саме відомостей про: вид угоди, самі земельні ділянки з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення та правового режиму, посилання на документ що підтверджує належність [PERSON] права власності на земельні ділянки. Оскільки сторонами у справі не досягнуто домовленості щодо істотних умов договору купівлі продажу земельних ділянок, такий договір відповідно до положень частини першої статті 638 ЦК України є неукладеним. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Згідно частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до частини першої статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Судом встановлено, що між сторонами не був укладений договір купівлі продажу земельних ділянок кадастрові номера 7124084000:01:000:0555, 7124084000:01:000:0554, відтак отримані відповідачем грошові кошти в розмірі 400 000 грн. за розпискою від 04 квітня 2018 року є безпідставно набутим майном. Крім того, на момент передачі грошей та складання розписки від 04 квітня 2018 року про оплату вартості вказаних земельних ділянок, згідно якої відповідач отримала від позивача 400 000 грн. діяли вимоги п.«б» ч.15 Розділу X. ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ Земельного кодексу України, згідно яких до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2019 року, не допускається: купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2019 року, в порядку, визначеному цим Законом. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення). Слід також зазначити, що згідно положень ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Як вбачається з матеріалів справи, сторони не дотримались вимог щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч.1 ст.220 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу Як встановлено ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В даному випадку, сторони мали намір на вчинення нікчемного правочину купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення, а тому кошти, отримані відповідачем від позивача за нікчемним правочином без достатньої правової підстави. Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. У абзаці 1 частини першої статті 216 ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі N 910/1238/17 (провадження N 12-83гс18) зроблено висновок, що "положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що цей вид зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали". У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі N 922/3412/17 (провадження N 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі N 320/5877/17 (провадження N 14-32цс19) зроблено висновок, що "предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України". Отже, наявні підстави для стягнення безпідставно набутих коштів за нікчемним договором купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення. Встановивши факт наявності боргу та обов`язку відповідача його повернути, суд має вирішити питання застосування строку позовної давності, про що заявив представник відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання (ч. ч. 1,3 ст. 261 ЦК України). Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Нікчемний правочин укладено 04 квітня 2018 року, отже, позивач з вказаної дати знав про порушення свого права та не пізніше 04 квітня 2021 року мав право звернутися до суду з відповідним позовом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою N 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"). Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (правова позиція Верховного Суду України викладена у справі N 6-2469цс16). Про те, що правочин є нікчемний і такий договір не може бути посвідчений нотаріусом, сторони достовірно знали з часу складання розписки від 04 квітня 2018 року, отже з вказаної дати позивач був обізнаний про порушення свого права, проте з даним позовом звернувся до суду лише в листопаді 2021 року, а тому суд дійшов висновку про те, що позивачем пропущений трирічний строк на звернення до суду з вказаним позовом, про застосування якого заявлено відповідачем у справі. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 11 постанови "Про судове рішення у цивільній справі" N 14 від 18 грудня 2009 року, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи встановлені обставини та наведені вимоги закону, у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити з підстав спливу позовної давності. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати, при відмові у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed