Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-18 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» (далі по тексту - відповідач, Банк), відповідно до якого просив зобов`язати відповідача видати позивачу - як представнику [PERSON] на підставі довіреності від 02.04.2021, посвідченої нотаріусом Мінського міського нотаріального округу Козел Ольгою Анатоліївною, зареєстрованої в реєстрі за № 4-359 - вклади з відповідними нарахованими відсотками та усіма компенсаційними нарахуваннями, які належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.06.2021, яке видане приватним нотаріусом ЛМНО Окіс І.С. та зареєстроване в реєстрі за № 196 та знаходиться в АТ «ТАСКОМБАНК», а саме рахунок № [NUMBER] (залишок коштів складає 779, 37 доларів США), рахунок № [NUMBER] (залишок коштів складає 36, 33 долари США) та стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору, сплаченого за подання позовної заяви. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] уповноважила позивача довіреністю від 02.04.2021 на отримання вкладів а АТ «Ощадбанк», АТ «ТАСКОМБАНК» та АТ «Приватбанк». Право на отримання вказаних вкладів сама [PERSON] отримала на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.06.2021, виданого приватним нотаріусом ЛМНО Окіс І.Я., яка відкрилась після померлого [INFO] [PERSON] . Разом з тим, Банк відмовив позивачу у видачі вкладів, які розміщені на рахунках № [NUMBER] та № [NUMBER] , мотивуючи це тим, що вказана довіреність від 02.04.2021 не уповноважує позивача на отримання спадщини у Банку, належної [PERSON] відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.06.2021. Крім того, у вказаній довіреності відсутній РНОКПП позивача. На думку позивача, Банк протиправно відмовив останньому у видачі зазначених вкладів, оскільки довіреністю чітко визначено перелік повноважень позивача як повіреного, у тому числі повноваження представника на отримання вкладів [PERSON] . Також вказує, що відсутність РНОКПП позивача у довіреності не є підставою для відмови у видачі вкладу. У зв`язку з наведеним позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Від відповідача відзив не надходив. 17.01.2022 ухвалою суду відкрито провадження у спрощеному позовному порядку з викликом сторін, встановлено строки для подання заяв по суті справи. 01.07.2022 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Представник позивача у судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечував, справу просив розглядати за відсутності позивача та його представника. Відповідач у судове засідання не з`явився, судом вживались заходи щодо повідомлення останнього про дату, час та місце проведення судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України), у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно положень ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, розглянувши подані позивачем документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до ст. 238 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст. 239 ЦК України). У судовому засіданні встановлено, що 02.04.2021 [PERSON] , [INFO] видала на ім`я [PERSON] , [INFO] довіреність терміном на три роки, посвідчену нотаріусом Мінського міського нотаріального округу Козел Ольгою Анатоліївною, нотаріальну дію вчинено: Республіка Білорусь, м. Мінськ, вул. Ф.Скорини, 11. Апостиль підтверджено [PERSON] - керівником управління ГУ юстиції Міноблвиконкому у м. Мінськ 05.04.2021 за № 1643. Так, відповідно до виданої Довіреності [PERSON] уповноважила позивача здійснювати наступні дії: володіти, користуватись та розпоряджатись квартирою, що належить їй на праві власності та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Виходячи зі змісту Довіреності, для виконання цього доручення (саме щодо розпорядження квартирою) позивачу надано широкий перелік прав та повноважень, зокрема, надано право бути представником [PERSON] в усіх установах м. Львова стосовно представлення інтересів [PERSON] як власника квартири, надано право підписувати відповідні договори, що стосуються обслуговування та експлуатації цієї квартири, а також укладати інші договори стосовно квартири (оренди, попереднього договору, договору відчуження тощо), отримувати належні [PERSON] суми грошей, розпоряджатись вкладами, внесеними на її ім`я, користуватись іншими видами банківських послуг, подавати від імені [PERSON] заяви, згоди тощо, отримувати необхідну технічну документацію, підписуватись за [PERSON] тощо. 01.06.2021 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Окіс І.С. було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON] , [INFO] на спадщину, що відкрилась після померлого [INFO] [PERSON] . Згідно вказаного Свідоцтва, спадщина складається, зокрема з вкладів з відповідними нарахованими відсотками та усіма компенсаційними нарахуваннями, що знаходяться у АТ «ТАКСКОМБАНК»: рахунок № [NUMBER] - залишок коштів складає 779, 37 доларів США, рахунок № [NUMBER] - залишок коштів складає 36, 33 долари США. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ч. 1-2 ст. 1061 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу (ч. 3 ст. 1061 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ч. 1 ст. 1218 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 1228 ЦК України, право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним. Позивач, на підставі виданої 02.04.2021 Довіреності, звернувся до АТ «ТАКСКОМБАНК» з метою отримання вкладів, які увійшли до складу спадщини, отриманої [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.06.2021 та які розміщені на рахунках № [NUMBER] , № [NUMBER] . Банк відмовив позивачу у видачі коштів, які розміщені на вказаних рахунках, обґрунтовуючи свою відмову тим, що надана позивачем Довіреність не уповноважує останнього на отримання спадщини у Банку, належної [PERSON] відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.06.2021, що підтверджується листом від 08.11.2021 за № 19849/56.1. Позивач вважає, що Банк протиправно відмовив останньому у видачі зазначених вкладів, оскільки довіреністю чітко визначено перелік повноважень позивача як повіреного, у тому числі повноваження представника на отримання вкладів [PERSON] . Так, відповідно до ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України, представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Згідно положень ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного. Відповідно до ст. 1003 ЦК України, у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Водночас, згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Враховуючи наведене, су дійшов висновку, що позивачем не надано доказів у розумінні ст. 12, 81 ЦПК України, на підтвердження неправомірності дій Банку, оскільки як вбачається безпосередньо з Довіреності, виданої на ім`я позивача, вона не передбачає надання позивачу права на здійснення таких дій, як володіння, користування та розпорядження вкладами, які належать [PERSON] чи на які остання набула права у порядку спадкування. Виходячи зі змісту Довіреності, позивачу надано право володіти, користуватись та розпоряджатись квартирою, що належить їй на праві власності та знаходиться за адресою: [ADDRESS] та вчиняти у зв`язку з цим необхідні дії, у тому числі і що стосуються розпорядження вкладами, відкритими на ім`я [PERSON] . Доказів того, що вказаний вклад якимось чином стосується володіння, користування чи розпорядження квартирою [ADDRESS] , матеріали справи також не містять. Крім того, вказана Довіреність також не наділяє позивача правом і на звернення до суду в інтересах [PERSON] . Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а також те, що позивачем не доведено порушення своїх прав відповідачем, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог через їх недоведеність та необґрунтованість. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed