Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-19 00:00:00

07 лютого 2022 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав. У своїй заяві позивач зазначила, що 20.11.1999 року вона уклала шлюб з [PERSON] , який 25.06.2019 року розірвано заочним рішенням Глобинського районного суду Полтавської області через припинення фактичних шлюбних відносин з жовтня 2016 року. Від шлюбу вона з відповідачем має трьох дітей: сина [PERSON] , [INFO] ; сина [PERSON] , [INFO] ; доньку [PERSON] , [INFO] . З часу припинення в жовтні 2016 року шлюбних відносин з відповідачем їхні діти проживають з позивачем і перебувають повністю у неї на утриманні. Вона самостійно, власними силами, намагається матеріально забезпечити, доглядати та виховувати дітей, а також виконувати всі інші обов`язки покладені на неї законом необхідні для їх належного розвитку. Відповідач же, в свою чергу, ухиляється від виконання обов`язку щодо виховання та утримання дітей, оскільки після припинення їхнього спільного проживання, перестав приймати участь в їх вихованні, матеріально не допомагає, не цікавиться їх здоров`ям та розвитком. Вказала, що судовим наказом Глобинського районного суду Полтавської області від 12.04.2019 року з відповідача на її користь стягуються аліменти, від сплати яких він ухиляється з грудня 2019 року, тому, відповідач має заборгованість зі сплати аліментів та станом на вересень 2021 року заборгованість зі сплати аліментів складає 133969 грн. 60 коп. Посилаючись на викладене, позивач просила суд позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав щодо сина [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] . У судове засідання позивач не з`явилась, направила до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, позов підтримувала, не заперечували проти заочного розгляду справи. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи без участі представника. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причину неявки, належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового розгляду, відзив на позов, заяви про розгляд справи за його відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надходили. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, у відповідності до ст. 280 ЦПК України, може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи наявність зазначених умов проведення заочного розгляду справи, суд розглянув справу заочно, на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.ст. 2, 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. Як вбачається із матеріалів справи, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 25 червня 2019 року, що підтверджується копією заочного рішення Глобинського районного суду Полтавської області (а.с.11). Від шлюбу сторін [INFO] народилась [PERSON] та [INFO] народилась [PERSON] , батьками яких є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим Виконкомом Андріївської сільської ради Городнянського району Чернігівської області 11 серпня 2006 року, актовий запис № 06 та копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим Виконкомом Андріївської сільської ради Городнянського району Чернігівської області 10 лютого 2010 року, актовий запис № 02 (а.с.13,15). Як вбачається із довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку/осіб за №26 від 18.02.2021 року, виданої виконавчим комітетом Куп`єватівської сільської ради Глобинського району Полтавської області та довідки № 02-36.21/194 від 29.09.2021 року виконавчого комітету Глобинської міської ради Полтавської області, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована і проживає в с. Куп`євате Глобинського району Полтавської області та має такий склад сім`ї: чоловік - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований, але в даний час не проживає; син - [PERSON] - [INFO] ; син - [PERSON] - [INFO] ; дочка - [PERSON] - [INFO] (а.с.16-17). Відповідно до судового наказу Глобинського районного суду Полтавської області від 12 квітня 2019 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/2 однієї другої частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з 04 квітня 2019 року і по день досягнення дітьми повноліття (а.с.12). Судом встановлено, що відповідач має заборгованість по сплаті аліментів, та згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 05.10.2021 року № 17677/15.3-34, заборгованість станом на 01.10.2021 року становить 133969,60 грн. (а.с.20). Як вбачається з довідки про неотримання аліментів від 05.10.2021 № 17676/17.3-34 видана [PERSON] в тому, що вона дійсно не отримувала аліментів від [PERSON] період (а.с.19). Згідно характеристики виданої [PERSON] Куп`єватівською загальноосвітньою школою І-ІІ ступенів Глобинської районної ради Полтавської області на дітей зазначено, що в сім`ї [PERSON] виховується троє дітей. Двоє з них навчаються в Куп`єватівській ЗОШІ-ІІ ступенів: Поліна - учениця 5 класу, [PERSON] - учень 9 класу. Старший син, [PERSON] , навчається у Вищому професійному училищі - Львівського державного університету безпеки життєдіяльності (м. Вінниця). Мама, [PERSON] , створила усі необхідні умови для всебічного фізичного і інтелектуального розвитку дітей. В будинку наявні необхідні меблі, місця для навчальної роботи і відпочинку. [PERSON] - інтелігентна, спокійна, впевнена в собі жінка. Вона активно займається вихованням дітей, стежить за успішністю, за побутовими умовами, харчуванням, одягом. Тактовна, терпляча, вміє знаходити компромісні рішення і вчить цього дітей. Діти відгукується про матір з ніжністю і повагою. Завжди охайно виглядають, неконфліктні, спокійні. В родині присутній демократичний тип виховання пов`язаний з любов`ю і довірою до дітей. [PERSON] постійно цікавиться навчальною діяльністю дітей, розвиває їхні здібності та інтереси. Декілька років поспіль [PERSON] і [PERSON] навчалися в школі мистецтв. Вони постійно приймають участь в районних, обласних конкурсах. Мама завжди ураховує вікові особливості дітей, знаходить правильний тон у стосунках, виявляє позитивні риси характеру і розвиває їх. Тактовна, терпляча, вміє знаходити компромісні рішення. В родині панує взаємоповага і розуміння між мамою та дітьми. Тато, [PERSON] , участі у вихованні дітей не приймає, школу не відвідує, на зв`язок з класними керівниками, директором - не виходить. [PERSON] протягом багатьох років є членом батьківського активу школи постійно допомагає педагогічному і батьківському колективам у вирішенні питань організації навчання і відпочинку дітей (а.с.18). Відповідно до ч.1 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із ч.1 ст.152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 ст.155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Разом з цим, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п.2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дітей в матеріалах справи відсутні. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо нього. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 243/13192/19-ц вказав на відсутність підстав для позбавлення батька батьківських прав, оскільки він, в силу своїх можливостей, намагається піклуватися про дітей. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі справа № 753/2025/19 вказав, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав свідчить про інтерес батька до дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками та наявність в його діях вини. Крім того, як вбачається із дослідженого судом висновку комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі Глобинської міської ради про недоцільність позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] стосовно неповнолітніх дітей, який затверджено рішенням виконавчого комітету Глобинської міської ради від 20.04 2022 року №90, зазначено про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дітей [PERSON] та [PERSON] . Разом з цим, позивач не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів її дітей шляхом позбавлення батька по відношенню до них батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дітей. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові [PERSON] відмовити повністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed