Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-05 00:00:00

Представник позивача адвокат Мулько А. В. 17 березня 2022 року звернувся до суду з позовом про скасування арешту, накладеного на все майно [PERSON] згідно постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Осельської Тетяни Петрівни від 20 квітня 2015 року у виконавчому провадженні № 47295844 з примусового виконання виконавчого листа Солом`янського районного суду м. Києва від 13 березня 2015 року по справі № 760/8140/14-ц про стягнення з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок збереження майна без достатньої правової підстави в сумі 7\~427\~687 гривень 06 копійок. На обґрунтування позовних вимог посилається на те, що постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Осельської Тетяни Петрівни від 20 квітня 2015 року у виконавчому провадженні № 47295844 з примусового виконання виконавчого листа Солом`янського районного суду м. Києва від 13 березня 2015 року по справі № 760/8140/14-ц про стягнення з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок збереження майна без достатньої правової підстави в сумі 7\~427\~687 гривень 06 копійок було накладено арешт на все майно позивача. 19 листопада 2015 року постановою цього ж державного виконавця виконавчий лист був повернутий стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю у боржника майна. Проте стягувач знову звернувся з заявою про примусове виконання рішення суду і постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Осельського Євгена Сергійовича від 18 грудня 2015 року було відкрито виконавче провадження № 49677914 з примусового виконання виконавчого листа Солом`янського районного суду м. Києва від 13 березня 2015 року по справі № 760/8140/14-ц про стягнення з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок збереження майна без достатньої правової підстави в сумі 7\~427\~687 гривень 06 копійок 18 грудня 2015 року знову був накладений арешт на все майно позивача у виконавчому провадженні № 49677914, а постановою від 23 лютого 2016 року вказане виконавче провадження було закінчене, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання. Підставою для закриття вказаного виконавчого провадження стала ухвала ВССУ від 11 листопада 2015 року, згідно якої касаційну скаргу представника позивача адвокат Мулька А. В. було задоволено, скасовано заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року по справі № 760/8140/14-ц та ухвала Апеляційного суду м. Києва. У позові вказано, що постановою [PERSON] було закінчене виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Солом`янського районного суду м. Києва від 13 березня 2015 року по справі № 760/8140/14-ц та припинено чинність арешту майна боржника. Проте не було вирішено питання про припинення чинності арешту майна [PERSON] , під час повернення виконавчого листа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю у боржника майна. 22 грудня 2021 представник позивача звертався до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області з заявою про закриття виконавчого провадження № 47295844 та зняття арешту. Проте отримав відповідь, що за даними спецрозділу автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що таке виконавче провадження перебувало на виконанні у відділі, а на даний час знищене після закінчення строку зберігання. Також у відповіді вказано, що відсутні підстави для зняття арешту, оскільки ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» має вичерпний перелік підстав для скасування арешту. У зв`язку з відсутністю незавершених виконавчих проваджень, з посиланням на ст. 391 ЦК України, позивач та його представник вважають, що існування арешту майна порушує право власності [PERSON] , яке є непорушним. Також посилаються на невідповідності у постановах про арешт майна в частині вірного написання прізвища та по батькові позивача, проте існування арешту, який накладений на майно саме позивача підтверджується його ідентифікацію за реєстраційним номером облікової картки платника податків. У позові вказано, що у зв`язку з ліквідацією ПАТ «Брокбізнесбанк», це товариство не вказано відповідачем або третьою особою, як не вказано в якості відповідачів і його правонаступники, які відсутні. Тому з підстав неможливості зняття арешту державним виконавцем, просять позов задовольнити. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, а його представник адвокат Мулько А. В. у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Посилався на те, що дійсно існувало кримінальне провадження, в якому позивач був обвинуваченим та згідно ухвали суду його діями ПАТ «Брокбізнесбанк» було заподіяно збитки на суму 7\~427\~687 гривень 06 копійок. Кримінальне провадження було закрите на підставі Закону України «Про амністію» у зв`язку з чим ПАТ «Брокбізнесбанк» подав позов про стягнення з [PERSON] завданих збитків. Суд першої інстанції позов задовольнив та стягнув з [PERSON] на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» 7\~427\~687 гривень 06 копійок. Рішення набрало законної сили та було відкрито виконавче провадження, в рамках якого накладено арешт на все майно боржника. Згодом виконавчий лист був повернутий стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю у боржника майна, а під час повернення виконавчого документа не вирішувалося питання про скасування арешту, оскільки вказане не передбачено вимогами закону. В той же час ПАТ «Брокбізнесбанк» знову звернувся із заявою про примусове виконання рішення суду, та знову було відкрито виконавче провадження і накладено арешт на все майно позивача. Вказане виконавче провадження було закінчене у зв`язку з тим, що Верховний Суд України скасував рішення судів першої та апеляційної інстанції і відмовив в задоволенні позову ПАТ «Брокбізнесбанк», а державний виконавець зняв арешт. В той же час арешт, накладений під час першого звернення ПАТ «Брокбізнесбанк» до виконавчої служби - залишився. Під час звернення до виконавчої служби було з`ясовано, що на даний час існує колізія, оскільки фактично виконавче провадження закінчене, проте арешт не знятий у зв`язку з поверненням виконавчого листа стягувачу. На даний час ПАТ «Брокбізнесбанк» ліквідований, а тому представник позивача вважає, що позивач не є стороною виконавчого провадження, оскільки відсутні правонаступники банку у зв`язку з чим представник позивача вважає, що не може звертатися до суду зі скаргою, як сторона виконавчого провадження. Підстави для звернення з позовом саме до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) не зміг пояснити і в судовому засіданні, оскільки вважає, що на даний час відсутній належний відповідач в даній справі у зв`язку з ліквідацією банка. Просив позов задовольнити, оскільки вважає, що арешт на даний час існує безпідставно та порушує права позивача. Представник відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) у судове засідання не з`явився. Згідно поданої заяви просив проводити розгляд справи без його участі (а.с. 53, 104). Суд, з`ясувавши думку представника позивача, постановив здійснювати розгляд справи без участі представника відповідача, оскільки його неявка не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та надані докази, що маються у справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно відомостей, отриманих з автоматизованої системи виконавчих проваджень (а.с.14) виконавче провадження № 47295844 було відкрито 20 квітня 2015 року з примусового виконання виконавчого листа Солом`янського районного суду м. Києва від 13 березня 2015 року по справі № 760/8140/14-ц про стягнення з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок збереження майна без достатньої правової підстави в сумі 7\~427\~687 гривень 06 копійок. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с.59-99) встановлено, що на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 20881826 від 23 квітня 2015 року Дніпропетровського міського управління юстиції, було зареєстроване обтяження «Арешт на все майно» позивача (а.с.98). Також згідно відомостей, отриманих з автоматизованої системи виконавчих проваджень (а.с.14) виконавчий лист у вказаному виконавчому провадженні № 47295844 був повернутий стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції закону № 606-XIV станом на дату вчинення виконавчий дій) у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуте стягнення. З відповіді відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 30 грудня 2021 року № 02134/37647 з`ясовано, що перевіркою автоматизованої системи виконавчих проваджень було встановлено, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 47295844 та 19 листопада 2015 року було прийнято постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. На підставі положень Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву становить три роки. В 2019 році було проведено знищення виконавчого провадження № 47295844 через закінчення строку зберігання (а.с.18), а тому підстави для скасування арешту у вказаному виконавчому провадженні відсутні. Відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV станом на дату вчинення виконавчих дій по виконавчому провадженню № 47295844, останнє є таким що завершене (ч. 6 ст. 28 закону), що також кореспондується з положеннями Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, який є чинним на час розгляду справи (ч. 5 ст. 37) та який встановлює порядок закінчення виконавчого провадження під час якого скасовуються чинні арешти. Положення Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV станом на дату вчинення виконавчих дій по виконавчому провадженню № 47295844, не передбачали скасування арешту майна у випадку повернення виконавчого документу стягувачу на підставі ст. 47 Закону. Тому суд приходить до висновку, що під час прийняття постанови від 19 листопада 2015 року про повернення виконавчого документу стягувачу, підстави для скасування арешту майна позивача були відсутні з огляду на те, що законодавство не передбачало такого обов`язку державного виконавця. Також судом встановлено, що після повернення виконаного листа стягувачу, останній знову звернувся з заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Солом`янського районного суду м. Києва від 13 березня 2015 року по справі № 760/8140/14-ц про стягнення з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок збереження майна без достатньої правової підстави в сумі 7\~427\~687 гривень 06 копійок, яке було відкрито постановою державного виконавця від 18 грудня 2015 року (виконавче провадження № 49677914), а також було накладено арешт на майно позивача (а.с.27,28). В той же час постановою від 23 лютого 2016 року державний виконавець закінчив вказане виконавче провадження на підставі копії ухвали ВССУ від 11 листопада 2015 року у справі № 760/8140/14-ц, якою заочне рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.29-31). Також вказаною постановою було припинено чинність арешту майна боржника. З досліджених судом доказів було встановлено, що фактично для виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 березня 2015 року по справі № 760/8140/14-ц про стягнення з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок збереження майна без достатньої правової підстави в сумі 7\~427\~687 гривень 06 копійок відкривалося два виконавчих провадження: № 47295844 та № 49677914, останнє з яких було закінчене, а перше лише завершене. Тому суд не погоджується з твердженням представника позивача стосовно того, що позивач не є стороною виконавчого провадження, оскільки останнє не було закінчене. Статтею 444 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. З такою скаргою позивач до суду, який ухвалив рішення на підставі якого було відкрито виконавче провадження № 47295844 не звертався. Пунктом 24 постанови Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» встановлено, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Таким чином, суд вважає, що оскільки позивач є стороною не закінченого виконавчого провадження № 47295844 та власником нерухомого майна, на яке накладено арешт у вказаному виконавчому провадженні, тому позивачем під час звернення до суду з позовом про скасування арешту майна обраний невірний спосіб захисту, оскільки в такому разі він має право в порядку судового контролю за виконанням судових рішень звернутися до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця. Така позиція суду узгоджується з висновками ВС, викладеними в постанові від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц. В той же час однією із найважливіших конституційних гарантій забезпечення та захисту прав та свобод особи є закріплення права на судовий захист. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші обмеження прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене. \~ Проаналізувавши положення Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV, який був чинним на дату вчинення виконавчих дій по виконавчому провадженню № 47295844, а також положення Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, який є чинним на час розгляду справи, суд вважає, що оскільки вказані нормативні акти не містять положень про обов`язок виконавця скасовувати арешт під час прийняття постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, тому звернення зі скаргою в порядку судового контролю не є ефективним способом захисту. Суд вважає, що позивач в даному випадку має право на звернення до суду саме з позовом у зв`язку з існуванням такої колізії, а тому підстави для закриття провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України в даному випадку відсутні, оскільки звернення з такою скаргою не призведе до ефективного судового захисту. У той же час суд вважає, що позивачем позов пред`явлений до неналежного відповідача, що також не заперечував і представник позивача в судовому засіданні, посилаючись на ліквідацію стягувача ПАТ «Брокбізнесбанк». В частині пред`явлення позову до неналежного позивача суд зазначає, що згідно дослідженої судом ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року, провадження у справі № 760/8140/14-ц за позовом ПАТ «Брокбізнесбанк» до [PERSON] про стягнення коштів було закрите у зв`язку з ліквідацією позивача та у зв`язку з тим, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва. Ухвала суду набрала законної сили 18 березня 2021 року (а.с.100). Статтею 82 ЦПК передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, а ч. 7 ст. 82 ЦПК України встановлено, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. З дослідженого Витягу з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 25 лютого 2021 року судом з`ясовано, що наявні відомості про державну реєстрацію припинення ПАТ «Брокбізнесбанк» в результаті його ліквідації 15 жовтня 2019 року. Підставою є рішення щодо припинення. Дані про юридичних осіб, правонаступником яких є зареєстрована юридична особа або дані про юридичних осіб правонаступників відсутні (а.с.33-34). Згідно положень ст. 79 Закону України «Про акціонерні товариства» акціонерне товариство\~припиняється в\~результаті передання\~всього свого\~майна,\~прав та\~обов`язків\~іншим підприємницьким\~товариствам -\~правонаступникам (шляхом\~злиття,\~приєднання,\~поділу,\~перетворення)\~або в\~результаті ліквідації. Добровільне припинення акціонерного товариства здійснюється за рішенням загальних зборів у порядку, передбаченому цим Законом, з дотриманням вимог, встановлених\~Цивільним кодексом України\~та іншими актами законодавства. Інші підстави та порядок припинення акціонерного товариства визначаються законодавством. Стаття 88 вказаного Закону передбачає, що добровільна ліквідація\~акціонерного товариства\~здійснюється за\~рішенням загальних\~зборів,\~у тому\~числі у\~зв`язку\~із закінченням\~строку,\~на який\~товариство створювалося,\~або після\~досягнення мети,\~з якою\~воно створювалося,\~у порядку,\~передбаченому\~Цивільним кодексом\~України\~та іншими\~актами законодавства,\~з урахуванням\~особливостей,\~встановлених цим\~Законом.\~Інші підстави\~та порядок\~ліквідації товариства\~визначаються законодавством. Якщо\~на момент\~ухвалення рішення\~про ліквідацію\~акціонерне товариство\~не має\~зобов`язань\~перед кредиторами,\~його майно\~розподіляється між\~акціонерами відповідно\~до статті\~89\~цього Закону. Рішення\~про ліквідацію\~акціонерного товариства,\~обрання ліквідаційної\~комісії,\~затвердження порядку\~ліквідації,\~а також\~порядку розподілу\~між акціонерами\~майна,\~що залишилося\~після задоволення\~вимог кредиторів,\~вирішують загальні\~збори акціонерного\~товариства,\~якщо інше\~не передбачено\~законом. З\~моменту обрання\~ліквідаційної комісії\~до неї\~переходять повноваження\~наглядової ради\~та виконавчого\~органу акціонерного\~товариства.\~Ліквідаційний баланс,\~складений ліквідаційною\~комісією,\~підлягає затвердженню\~загальними зборами. Ліквідація акціонерного товариства вважається завершеною, а товариство таким, що припинилося, з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації припинення товариства в результаті його ліквідації. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У зв`язку з тим, що суду не надані відомості про порядок припинення ПАТ «Брокбізнесбанк», а у Витягу з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 25 лютого 2021 року зазначено, що підставою є рішення щодо припинення, тому суд вважає, що належним відповідачем є акціонери ПАТ «Брокбізнесбанк». Інших доказів для висновку про існування інших відповідачів суду надано не було, а кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). На підставі викладеного суд вважає, що оскільки позивач звернувся до суду з позовом до неналежного позивача, якими в даному випадку з урахуванням наданих суду доказів на думку суду є акціонери ПАТ «Брокбізнесбанк», тому підстави для задоволення позову відсутні. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати по справі, відповідно до ст. 141 КПК України, покладаються на позивача. На підставі викладеного

Outcome: dismissed