Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Вінницького районного суду Вінницької області із позовом до [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю, мотивуючи його тим, що з березня 2011 року і по даний час він постійно проживає та фактично володіє квартирою [ADDRESS] . Власником даної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.06.1995 є відповідач [PERSON] .. Позивач бажає оформити право власності на вказану квартиру з огляду на наступне. Так, протягом більше ніж 10 років він фактично володіє спірною квартирою. Вказана квартира проінвентаризована в КП «ВООТБІ» у 1995 році, 30.05.1995 на неї виготовлено технічний паспорт, 02.06.1995 квартира зареєстрована в КП «ВООБТІ» за відповідачем в реєстрову книгу №1/6 за реєстровим номером 54. Вказані обставини підтверджуються відміткою у свідоцтві про право власності на житло та технічним паспортом на квартиру. Згідно технічного паспорта КП «ВООБТІ», вказана квартира знаходиться на третьому поверсі п`ятиповерхового будинку та складається з трьох кімнат житловою площею 40,7 кв.м, у тому числі: 1а кімната 19,0 кв.м, 2-а кімната 12,6 кв.м, 3-я кімната 9,1 кв.м, кухня 8,7 кв.м, ванна кімната 2,6 кв.м, вбиральня 1,3 кв.м, вбудована шафа 0,2х1,4 кв.м. Квартира обладнана балконом (терасою) 1,0 кв.м та лоджією 1,5 кв.м. Загальна площа квартири становить 64,5 кв.м. Її частка в загальному будинковолодінні складає 7/250. Вартість квартири на даний час становить 98000,00 грн., відповідно до Звіту про експертну оцінку від 14.07.2021, виконаного ТОВ «Архекспертус». Позивач фактично добросовісно заволодів вказаною квартирою, оскільки з 1991 року по листопад 1995 року в даній квартирі зі згоди відповідача проживала сім`я батька позивача [PERSON] .. В подальшому, в листопаді 1995 року відповідач фактично подарував цю квартиру його батькові у звязку із виїздом за кордон, при цьому будь якого письмового правочину оформлено не було. Однак, відповідач залишив йому ключі від квартири та оригінали правовстановлюючих документів на неї, а саме свідоцтва про право власності та технічний паспорт. З 1995 року по 2011 рік батько позивача здійснював догляд з квартирою, а з березня 2011 в квартирі постійно проживає позивач. А ні відповідач, а ні члени його сімї з листопада 1995 року не з`являлися та долею майна не цікавилися. Всі витрати по догляду за квартирою та її утриманням до березня 2011 року ніс його батько, а потім він. Вказані обставини були зафіксовані комісією Стрижавської селищної ради в акті від 30.01.2014. При цьому відповідач жодного разу не висловлював заперечення щодо правомірності володіння спочатку його батьком, а в подальшому і ним вказаною квартирою. Позивач вважає, що він не заволодів цим майном неправомірно (шляхом викрадення, грабунку, шахрайства тощо), навпаки, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Власником це майно протягом усього часу, починаючи з 1995 року, не витребовувалося. Такі обставини можуть трактуватися як добросовісність володіння. В даному випадку відкритість володіння його батьком, а в подальшому і ним вказаною квартирою була очевидною для всіх і не від кого не приховувалася. Він безперервно проживає у квартирі протягом біль як десять років разом із дружиною та синами, провів її поточний ремонт, сплачує усі комунальні платежі. Оскільки у даному випадку має місце фактичне, без правової підстави володіння ним чужим майном, при цьому у нього відсутній будь який юридичний документ щодо нього (договір найму, оренди, зберігання тощо), вважає, що положення про набувальну давність можуть бути застосовані до вказаних правовідносин. Враховуючи те, що в силу ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності на нерухоме майно за набувальною давністю набувається виключно за рішенням суду, він вимушений звернутися до суду із даним позовом. На підставі вищевикладеного просить визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 64,5 кв.м, житловою площею 40,7 кв.м, частка якої в загальному будинковолодінні становить 7/250, за набувальною давністю. Понесені ним судові витрати просив залишити за ним. Ухвалою Вінницького районного\~суду Вінницької\~області від 13.08.2021 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 36) Ухвалою Вінницького районного\~суду Вінницької\~області від 02.11.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 49). Ухвалою Вінницького районного\~суду Вінницької\~області від 07.12.2021 позовну заяву [PERSON] залишено без руху, визначено недоліки позову, порядок та строк їх усунення (а.с. 57-58). Ухвалою Вінницького районного\~суду Вінницької\~області від 21.12.2021 позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду у зв`язку із неусуненням недоліків позову визначених ухвалою суду від 07.12.2021 (а.с. 62-63). Постановою Вінницького апеляційного суду від 01.02.2022 ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 21.12.2021 скасовано та направлено справу для продовження до суду першої інстанції (а.с. 80-82). Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 08.02.2022 цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю передано судді Вінницького районного суду Вінницької області Шевчук Л.П. для продовження розгляду (а.с. 85). В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Киришов О.В. позовні вимоги підтримали за викладених в позовній заяві обставин, просили їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином та завчасно повідомлявся про час, дату та місце його проведення шляхом розміщення відповідного оголошення на веб-порталі судової влади України відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України (а.с. 107, 110). Відзив на позов до суду станом на час розгляду справи не надійшов. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 223 ЦПК України не вбачається. З огляду на вищевикладене та за умов існування усіх підстав, суд прийшов до висновку про ухвалення заочного рішення, про що було постановлено мотивовану ухвалу. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши наявні у матеріалах справи заяви по суті, інші докази, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до копії паспорта громадянина України [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в [ADDRESS] (а.с. 6). Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 01.06.1995, виданого Вінницькою районною державною адміністрацією, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (а.с. 7). Право власності [PERSON] на вказану квартиру зареєстровано в КП «ВООБТІ» 02.06.1995 (а.с. 7-зворот). Відповідно до копії технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] від 30.05.1995, власником якої вказаний [PERSON] , квартира розташована на ІІІ поверсі п`ятиповерхового будинку та складається з трьох кімнат; загальна площа квартири становить 64,5 кв.м, житлова площа квартири становить 40,7 кв.м (а.с. 8-11). Згідно копії Звіту про експертну оцінку від 14.07.2021, що надано позивачем [PERSON] , оціночна (ринкова) вартість спірної квартири станом на 14.07.2021 становить 98000,00 грн. (а.с. 12-23). З копії акту обстеження матеріально-побутових умов від 30.01.2014 (а.с. 24) вбачається, що при проведенні обстеження квартири [ADDRESS] , встановлено, що з 1991 року по 1995 рік в даній квартирі проживала сім`я [PERSON] . Власник квартири [PERSON] з 1995 року в даній квартирі не проживав і не з`являвся. Нагляд за квартирою здійснював [PERSON] та члени його сім`ї. Відповідно до копій рахунків за надані житлово-комунальні послуги та копій квитанцій по оплаті комунальних послуг за лютий-березень 2021 року (а.с. 25-28) позивач [PERSON] сплачував за надані житлово-комунальні послуги по квартирі [ADDRESS] . Встановленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов`язані зі набуттям права власності, які регулюються Цивільним кодексом України (далі ЦК України). Статтею 41 Конституції України,\~главою 24 ЦК України\~встановлено, що право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до\~статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей\~15,\~16 ЦК України, а також ч. 4\~ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (частина перша\~статті 344 ЦК України). Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до\~статті 344\~ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 21 січня 2021 року у справі №140/1774/18 (провадження №61-8902св20), від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18 (провадження\~№ 61-2924св21), від 24 червня 2021 року у справі № 219/49/20 (провадження № 61-2924св21), від 23 вересня 2021 року у справі\~№ 206/1759/20 (провадження № 61-9602св21), від 05 квітня 2022 року у справі № № 642/3930/20 (провадження № 61-14866св21). Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18 та такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, провадження № 61-19156св18, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Звертаючись до суду із даним позовом до [PERSON] , позивач [PERSON] вказав на те, що більше десяти років він відкрито та добросовісно користується спірними житлом квартирою [ADDRESS] , а тому просить визнати за ним право власності на вказане нерухоме майно за набувальною давністю. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Характерною ознакою для визнання права власності на нерухомість за давністю володіння згідно до\~ст. 344 ЦК України\~є добросовісність, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю (пункту 9 Постанови №5). Оцінюючи встановлені у справі обставини, суд вважає доведеним, що позивачу [PERSON] з моменту вселення у спірну квартиру було відомо, що вона має власника [PERSON] .. Зазначене унеможливлює набуття такої квартири у власність позивача за давністю володіння відповідно до правил, встановлених\~статтею 344 ЦК України, оскільки у даному випадку відсутня така складова умова набуття права власності за набувальною давністю як добросовісне заволодіння чужим майном. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки володіння позивачем оригіналами правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно, здійснення ним оплати комунальних платежів, проведення поточного ремонту квартири - не є підставами для задоволення позовних вимог про визнання права власності на спірну квартиру за набувальною давністю. Підстави, встановлені\~ст. 344 ЦК України\~для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на спірне нерухоме майно, в даному випадку, відсутні. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 328, 344 ЦК України,

Outcome: dismissed