Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-06 00:00:00

Короткий зміст позову. Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про розірвання договору дарування. Вказує, що 11.01.2021 року вона згідно договору дарування відчужила на користь своєї дочки [PERSON] об`єкт нерухомого майна, а саме: 48/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Стверджує, що вона дійсно мала намір передати вищевказане домоволодіння на користь своєї дочки [PERSON] , але на підставі спадкового договору. Однак, оскільки вона не має правової освіченості, помилилася щодо правової природи укладеного договору та помилково уклала договір дарування. Зазначає, що вона розлучилася з чоловіком з яким проживала у цивільному шлюбі та який є батьком її дітей. Відтак вони роз`їхалися та нею було набуто вказане майно у приватну власність Обгрунтовує, що у січні 2021 року вона прийняла рішення передати спірну квартиру у власність без права відчуження оскільки, з донькою підтримувала добрі стосунки, тому вони домовилася, що взамін донька забезпечить догляд за нею у більш похилому віці або в разі хвороби, з правом проживання, але без права відчуження такого майна. Звертає увагу, що перемовини з нотаріусом щодо форми і змісту вказаного правочину та істотних умов договору вела відповідач [PERSON] та, враховуючи той факт, що у неї з донькою були довірливі відносини, вона підписала спірний договір. Вказує, що з моменту оформлення спірного договору дарування, відповідач [PERSON] відмовилася зареєструвати її та її сина у спірній квартирі, вказуючи що це її особисте помешкання, тому вона вправі розпоряджатися цим майном на свій розсуд. Аргументує, зважаючи на викладені обставини та той факт, що станом на сьогодні їй було надано правову консультацію щодо наслідків укладення спірного правочину, а також той факт, що відповідач [PERSON] має можливість безперешкодно розпорядитися належним їй майном, позбавити її та неповнолітнього сина права користування майном, яке являється єдиним житлом їхньої сім`ї, вона спробувала вирішити питання в договірному порядку, однак безрезультатно. Разом з тим зазначає, що з моменту укладення спірного правочину, вона не знала і не могла знати, а також не зрозуміла, що нею було укладено договір дарування, а не спадковий договір. Посилається на те, що при укладені спірного договору вона не звернула увагу на його текст, зміст та істотні умови, та враховуючи довірливі відносини з дочкою, просто підписала вказаний договір. Стверджує, що при вчиненні спірного правочину до її відома зі сторонни відповідача [PERSON] було доведено неправдиві відомості щодо природи договору та істотних умов договору, в зв`язку з чим, при його укладенні вона вважала, що укладає інший договір з іншими правовими наслідками. Просить суд розірвати договір дарування 48/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд , що знаходиться за адресою [ADDRESS] , що укладений між нею та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу Новосельською І.Л., зареєстрований у реєстрі за № 29 від 11.01.2021 року. Рух справи та позиція сторін. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 26.01.2022 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 26.01.2022 року вжито заходів забезпечення позову і накладено арешт на спірне майно.. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Саламандик А.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві; просять суд позовні вимоги задовольнити та розірвати договір дарування частки житлового будинку. Відповідач [PERSON] та в її представник - адвокат Роскрут В.В. в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог. Відповідач [PERSON] зазначила, що одного дня мама сказала їй, що хоче подарувати квартиру і щоб вона в обумовлений час прийшла до нотаріуса; нотаріус їм зачитували договір та перед підписанням було надано спірний договір обом сторонам перечитувати; квартиру в дарунок вона прийняла. Разом з тим зазначила, що вона росла з бабусею, матір бачила дуже рідко, тому вважала, що мама дарує їй квартиру за недодану в дитинстві увагу. Стверджує, що в них з матір`ю не було ніяких домовленостей; про те, що матір хоче визнати договір дарування недійсним дізналася отримавши позов. Вказує, що не заперечує відносно реєстрації та проживання позивача [PERSON] та її брата у спірній квартирі. Просять суд, в задоволенні позовних вимог про розірвання договору частки житлового будинку відмовити. Суд, вивчивши і розглянувши матеріали справи, всебічно, повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідно заперечення, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в межах заявлених вимог, заслухавши вступне слово сторін по справі, доповнення до пояснень відповідно представників, зважає на наступне. Відповідно до\~ст. 55 Конституції України; \~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Способи захисту визначені\~ст. 15,16 ЦК України. Згідно ч. 1\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст. 11,13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Досліджені безпосередньо в судовому засіданні докази по справі надані сторонами. Судом, належними доказами по справі встановлено, між позивачем [PERSON] і [PERSON] було укладено договір дарування об`єкту нерухомого майна, а саме 48/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . (а.с.22-24). Судом також встановлено, що [PERSON] є матір`ю малолітнього [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . ( а.с.21) Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власноті №239976897 від 11.01.2021 року вбачається, що [PERSON] є власником 48/100 житлового будинку, з належними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . (а.с.25) Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] станом на 24.05.2011 року забудовник [PERSON] ; розмір частки власності 48/100. (а.с.26-32) Встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 04.11.2021 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Чернівецького нотаріального округу Новосельська І.Л., про визнання недійсним договору дарування відмовлено. (а.с.64-66) Постановою Чернівецького апеляційного суду від 25.01.2022 року апеляційну скаргу [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 04.11.2021 року без змін. (а.с.67-71) Відповідно до положень ч.1 ст.717 ЦК за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з ч.ч.1, 4, 5 ст. 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Розірвання договору є правовою підставою припинення права власності на подаровану річ у обдаровуваного. Обдаровуваний зобов`язується повернути річ дарувальнику в натурі з урахуванням можливого нормального зносу на час перебування у обдаровуваного та у тому вигляді, в якому вона існувала на момент розірвання договору. Так, згідно ч.4 ст.727 ЦК дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред`явлення вимоги дарунок є збереженим. У частині першій статті 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Згідно з частинами першою, четвертою, п`ятою статті 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред`явлення вимоги дарунок є збереженим. У разі розірвання договору дарування обдаровуваний зобов`язаний повернути дарунок у натурі. Розірвання договору є правовою підставою припинення права власності на подаровану річ у обдаровуваного. Обдаровуваний зобов`язується повернути річ дарувальнику в натурі з урахуванням можливого нормального зносу на час перебування у обдаровуваного та у тому вигляді, в якому вона існувала на момент розірвання договору. Право дарувальника на розірвання договору дарування є строковим, адже воно існує доти, поки існує річ, яка є предметом договору. Аналізуючи зазначену норму можна дійти висновку, що розірвати договір дарування дарувальник має право лише за умови наявності дарунка в натурі, тобто коли дарунок на момент пред`явлення такої вимог є збереженим. Отже, якщо річ була відчужена третій особі, її повернення не є можливим. Дарувальник може вимагати розірвання договору дарування лише у тому разі, коли дарунок на момент пред`явлення вимоги є збереженим, тобто знаходиться у власності обдаровуваного і його стан відповідає його призначенню. Наявність у обдаровуваного права власності на предмет дарунка є невід`ємною складовою збереженості дарунка на момент пред`явлення дарувальником вимоги про розірвання договору. Збереженість дарунка передбачає знаходження дарунка у власності саме обдаровуваного, а не лише його фізична наявність як речі - предмета матеріального світу. Відсутність дарунка у власності обдаровуваного не відповідатиме критерію збереженості дарунка (частина четверта стаття 727 ЦК України). Таким чином, якщо обдаровуваному не належить дарунок на праві власності на момент розірвання договору дарування, то за відсутності речі (збереженості майна) правові наслідки для повернення дарунка в натурі на підставі частини першої статті 727 ЦК України не виникають. Аналогічна правовий висновок, викладений Верховним Судом у постановах: від 26 вересня 2019 року у справі № 464/1509/17 (провадження № 61-34669св18) та від 21 жовтня 2020 року у справі № 357/10458/18 (провадження № 61-13626св19) Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як з"ясовано в судовму засіданні і даного не заперечувала позивач, на момент укладення договору дарування її волевиявлення було добровільним саме на укладення договору дарування і вона не могла припустити, що донька з нею так поступить. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Цивільним кодексом також визначено загальні підстави розірвання договору дарування: розірвання договору за згодою сторін, у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом (ст. 651) та у зв`язку з істотною зміною обставин (ст. 652). Так, згідно з ч. 2 ст. 651 ЦКУ договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 652 ЦКУ передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Крім загальних підстав, цивільне законодавство містить спеціальні підстави розірвання договору дарування. Ст. 725 ЦКУ передбачено, що договором дарування може бути встановлений обов`язок обдаровуваного вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення (передати грошову суму чи інше майно у власність, виплачувати грошову ренту, надати право довічного користування дарунком чи його частиною, не пред`являти вимог до третьої особи про виселення тощо). Верховний Суд України у постанові від 19.05.2020 у справі № 523/9855/17 дійшов висновку що договір дарування зумовлюється особистими відносинами дарувальника і обдаровуваного та укладається з добрим ставленням до обдаровуваного, а тому містить особливі правила його розірвання, що не застосовуються до інших договорів. Загальною підставою для такого розірвання правочину є злісна невдячність обдаровуваного. Це зумовлено також і тим, що законом не може бути передбачено морального обов`язку для обдарованого, спрямованого на вдячність та повагу до дарувальника. Судом встановлено, що при посвідчені договору дарування нотаріусом було роз`яснено характер правочину, який укладався, що засвідчено підписом [PERSON] (а.с.24). Ос тання про те, що нотаріусом було роз"яснено їй спірний договір дарування не заперечувала. Позивач [PERSON] діяла без примусу, вільно, розуміла, що укладає саме договір дарування, безоплатно передає частку житлового будинку [PERSON] . Позивач [PERSON] не надала суду належних доказів, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вона помилилася стосовно правової природи укладеного нею правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки його укладення Нотаріусом, до укладення договору, позивача [PERSON] було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, які регулюють укладений сторонами правочин, що підтверджується змістом оспорюваного договору, підписаного позивачем. Судом встановлено, що на момент укладення оспорюваного правочину позивач [PERSON] мала намір на укладення саме договору дарування, а не іншого договору. Сторони договору дарування ствердили, що спірний договір відповідав їх, відповідно волі та інтересам. Волевиявлення сторін договору було вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків які обумовлені в ньому (пункт 8 договору дарування). (а.с.23) Також встановлено факт того, що договір дарування частки житлового будинку серія та номер 29 від 11.01.2021 року нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Новосельською І.Л. Отже, позивач добровільно, усвідомлюючи правові наслідки договору дарування, уклав договори дарування спірних житлового будинку та земельної ділянки, під час виконання договору сторонами не порушено його умов та мета договору дарування щодо передачі власником (дарувальником) свого майна у власність іншої особи (обдарованого) без отримання будь-якої взаємної винагороди (майнового задоволення). Тому підстави для розірвання договору дарування відсутні. Право власності за відповідачем [PERSON] на 48/100 житлового будинку, з належними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. (а.с.25). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. У постанові Верховного Суду №361/8035/2014-ц (провадження №61-4640СВ18) від 25.04.2018 р. викладена правова позиція, у якій визначено, що оскільки право власності на майно передбачає право володіння, користування та розпорядження ним, то бажання ж власника, який набув право власності на підставі договору дарування, розпорядитись своїм майном, не є підставою для розірвання договору дарування в розумінні положень частини другої\~статті 727 ЦК України. Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові Великої Палати ВС від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін та письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було й має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку з цим у догляді та сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті цього договору, а й за такими обставинами, як вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку з цим у догляді та сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Наведених вище обставин в судовому засіданні не встановленою. Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені в постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16 та Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 1 серпня 2018 року по справі № 445/1011/17. Згідно ч. 1\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно ч.1 ст.158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Приймаючи до уваги, що підстави для забезпечення позовних вимог відпали, суд вважає за необхідне скасувати вжиті заходи забезпечення позову застосовані ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівців від 26.01.2022 року. Висновки На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог, оцінивши належність доказів, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Враховуючи викладене, на підставі ст. ст. 229-233, 717 ЦК України,

Outcome: dismissed