Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-05 00:00:00

02.04.2020 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право на користування житлом в домоволодінні, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , що належить їй на праві приватної власності. В судове засідання позивач не прибула, натомість подала до суду заяву, в якій заявлені вимоги підтримала з підстав, наведених в позовній заяві і просила їх задоволити. Відповідач по справі [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив суду, що на його думку даний позов фактично підготувала та подала до суду не мати [PERSON] , а його сестра [PERSON] . Зазначив, що 01.12.2013 року, коли розпочиналась Революція Гідності, він поїхав на Майдан в м.Київ, а в лютому місяці 2014 року коли почалася АТО, пішов воювати на Схід України. Спочатку він проходив службу в батальйоні оперативного призначення [INFO], пізніше в Дніпровському батальйоні «[INFO]», а в подальшому у [INFO]. В 2019 році він повернувся зі Сходу і на даний час служить в складі ЗСУ у військовій частині [NUMBER]. Вказав, що у вказаний у позовній заяві період часу, він приїжджав додому в с.Перерісль як тільки мав таку можливість. Зокрема, ще за життя батька він приїжджав, однак після смерті останнього, [PERSON] виганяє його з дому, не дозволяє спілкуватись із матір`ю, не впускає до хати, а подеколи навіть і на подвір`я домогосподарства. Ствердив, що він передає мамі гроші та продукти, проте сестра їх або не бере, або просто викидає. Таким чином пояснив, що з [PERSON] в нього склались неприязні стосунки, незважаючи на те, що вона являється його сестрою та хрещеною мамою його сина. На даний час він перебуває у військовому госпіталі в м.Івано-Франківськ на лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням. Враховуючи наведене, вважає, що він не користувався житлом в [ADDRESS] , з поважних причин, а тому просив суд відмовити [PERSON] в задоволенні її позовних вимог. Вислухавши пояснення відповідача, показання свідка [PERSON] , дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обгрунтування та заперечення позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи та за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частиною 1 ст.77 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а ч.2 цієї статті визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги, чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Зі змісту ч.2 ст.78 ЦПК України вбачається, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В той же час ч.1 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У своїх позовних вимогах позивач [PERSON] посилається на те, що вона є власником будинку по [ADDRESS] . Згідно довідки від 18.03.2020 року №334, виданої Переріслянською сільською радою ОТГ Надвірнянського району Івано-Франківської області про склад сім`ї та проживання у вказаному будинку, крім неї також зареєстрований її син [PERSON] , [INFO] , тобто відповідач по справі, однак останній тривалий час у даному житловому будинку не проживає, тому на її думку втратив право користування житлом. Також позивач зазначає, що під час останньої розмови (на момент звернення до суду із позовом), незважаючи на її прохання, відповідач відмовився добровільно зняти себе з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, що необхідно їй для призначення субсидії. Як на підтвердження факту непроживання відповідача за адресою: [ADDRESS] , позивач посилається на акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складений депутатом Переріслянської ОТГ Абратом Р.Я., з якого вбачається, що [PERSON] відсутній у вказаному будинку. Крім того, позивач стверджує, що жодних особистих речей відповідача в належному їй будинку немає і тому на її думку він втратив інтерес до даного житлового приміщення як до свого постійного місця проживання. Вказує, що реєстрація [PERSON] у вищезазначеному будинку тягне за собою понаднормові витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, що суттєво порушує і обмежує її права як власника будинку, одним з проявів чого є позбавлення можливості реалізації права на розпорядження своїм майном у зв`язку з неможливістю зняти відповідача з місця реєстрації, а тому вона просить суд задоволити її позовні вимоги. Разом з тим, суд констатує наступне: Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України, статей 319, 321 ЦК України, власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві. Право власності є непорушним. Також нормами міжнародного права, зокрема статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Водночас суд акцентує, що згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02 грудня 2010 року. Крім того, Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року №2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень. Також постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (п.34) визначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 Цивільного кодексу України), то власник на підставі статті 391 Цивільного кодексу України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. За змістом положень статей 16, 386, 391 ЦК України, власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що відповідає змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Права власника жилого будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР. Обмеження чи втручання у право власності є можливим лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. У відповідності до ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Частиною 1 ст.383 ЦК України, визначено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що дійсно позивачу [PERSON] , на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Вказаний факт стверджується копією свідоцтва про право власності на жилий будинок від 20.07.1990 року та не заперечується відповідачем (а.с.8). На даний час в належному позивачу житловому будинку, зареєстровані: позивач [PERSON] та її син - відповідач по справі [PERSON] , [INFO] , що стверджується довідкою №334 від 18.03.2020 року, виданою Переріслянською сільською радою ОТГ, Надвірнянського району, Івано-Франківської області (а.с.9). Таким чином, як з`ясовано в судовому засіданні, відповідач [PERSON] являється сином позивача по справі [PERSON] і відповідно був зареєстрований та проживав в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Судом також перевірено, що 01.12.2013 року, з початком Революції Гідності, [PERSON] поїхав на Майдан в м.Київ, а в лютому місяці 2014 року, з початком АТО, пішов служити на Схід України, де проходив військову службу в різних підрозділах і тільки в кінці 2019 році він повернувся зі Сходу додому. Крім того, судом встановлено, що у вказаний період часу, відповідач за можливості приїжджав додому в с.Перерісль, зокрема, за життя батька, однак після смерті останнього, сестра [PERSON] перешкоджає йому відвідувати домоволодіння, в якому він зареєстрований, спілкуватись та допомагати матері матеріально, що на переконання суду стороною позивача не спростовано. У зв`язку з наведеним, з [PERSON] у відповідача склались неприязні стосунки. На даний час відповідач [PERSON] служить в складі ЗСУ у військовій частині [NUMBER], однак на момент розгляду справи перебуває у військовому госпіталі в м.Івано-Франківськ на лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням. Як вбачається із довідки Переріслянської сільської ради, Надвірнянського району, Івано-Франківської області за №256 від 15.02.2016 року, [PERSON] , 1968 року народження дійсно проживав разом і вів спільне господарство із своїм батьком [PERSON] на день смерті останнього - [INFO] . Копія даної довідки міститься в матеріалах справи. Таким чином, судом з`ясовано, що [PERSON] є власником домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] набув право проживання та користування даним житлом, як член сім`ї власника. Наведені обставини не спростувала в судовому засіданні допитана в якості свідка [PERSON] , яка пояснила, що дружина відповідача родом із Чортківського району Тернопільської області, де вона має житло, а тому і [PERSON] має де проживати та не потребує спірного домоволодіння. Крім того, як стверджує свідок, їх батько за свого життя визначив, що вона буде проживати вдома, тобто в [ADDRESS] , а її брат [PERSON] - окремо від них, зокрема в придбаній квартирі в м.Івано-Франківськ. В 2016 році їх батько помер і в подальшому стосунки між нею, її братом та матір`ю погіршились. [PERSON] вказала, що відповідач не проживає за зазначеною вище адресою з 1993 року, а також те, що коли [PERSON] приїжджав в гості то батько виганяв його. Вважає, що відповідач не має права проживати в будинку батьків, а тільки приходити в гості. Також свідок, яка являється сестрою відповідача, ствердила, що їй не було відомо про те, що [PERSON] із 2014 року знаходиться на війні на Сході України. Наведені вище твердження свідка [PERSON] суд вважає голослівними, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в ході розгляду даної справи. Суд констатує, що згідно ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Зі змісту ст.81 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На переконання суду, встановлені та викладені вище обставини не спростовані в судовому засіданні стороною позивача. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст.13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем [PERSON] своїх позовних вимог. З огляду на всі зазначені вище, повно та всебічно з`ясовані обставини, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, щостороною позивача в судовому засіданні не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів які б підтверджували відсутність відповідача [PERSON] без поважних причин понад один рік за місцем своєї реєстрації - в [ADDRESS] , а тому позовні вимоги [PERSON] до задоволення не підлягають з мотивів їх недоведеності. На підставі ст.ст.391, 405 ЦК України та

Outcome: dismissed