Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-25 00:00:00

Короткий зміст позовної заяви, відзиву на позов, відповіді на відзив. Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання незаконними та скасування наказу про відсторонення від роботи та поновлення на роботі. В обґрунтування позовних вимог позивач, окрім іншого, зазначила, що у жовтні-листопаді 2021 року Позивач стикнувся із грубим порушення його конституційного права на роботу з боку Відповідача, яке полягало в тому, що від Позивача постійно незаконно вимагали на роботі медичну інформацію щодо вакцинації від респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та обмеженням його прав, щодо повноцінної роботи. Так 08 листопада 2021 року Позивачу Відповідачем було вручено Наказ про відсторонення Позивача з роботи з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Наказ мотивований тим, що оскільки у Позивача відсутнє відповідне щеплення та відповідно до Наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 р. № 2153 та пункту 41-6 постанови КМУ. від 09.12.2020 р. №1236, Відповідач відсторонює Позивача від його роботи. Наказ про відсторонення мотивований положенням Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а саме ч. 2 ст. 14: «Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.». Отож, ця частина передбачає обов`язкове щеплення саме обов`язковими щепленнями. Виключно ЗУ «Захист населення від інфекційних хвороб» встановлено перелік обов`язкових щеплень. Цим законом щеплення від СОVID-19 не встановлено, як обов`язкове, а тому відсторонення працівника з підстав ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» є незаконним та безпідставним. На сьогодні не встановлено окремого порядку Законом про відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них щеплення від СОVID-19. Положення ст.\~46\~Кодексу законів\~про працю:\~«Відсторонення працівників\~від роботи\~власником або\~уповноваженим ним\~органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відсторонення від роботи керівників підприємств, установ та організацій військовим командуванням допускається у випадках, визначених Законом України "Про правовий режим воєнного стану». Ні цією статтею, ні іншим законом України не передбачено правової можливості відсторонення працівника від роботи із підстав відсутності у нього щеплення від СОVID-19. Вважає, що наказ Відповідача є незаконним та підлягає скасування в судовому порядку, що є належним правовим захистом прав Позивача, як працівника. Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлює перелік шести обов`язкових профілактичних щеплень, при цьому вакцинації від СОVID-19 у цьому списку немає, тому вона є виключно добровільною. Ані загальний закон, ані спеціальний не надає роботодавцю права самостійно відсторонювати працівника від роботи у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень. Рішення про відсторонення працівника від роботи у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень приймається виключно медико-соціальними експертними комісіями. Впродовж жовтня-листопада місяця на Позивача застосовувався моральний тиск збоку Відповідача щодо примусу до вакцинації, що привело до розладу здоров`я Позивача і змусило його до проходження коштовного медичного обстеження і лікування. Позивачем були представлені Відповідачу фактичні докази у вигляді довідки, наданої медичним закладом, з переліком захворювань, які підлягали коштовним медичному обстеженню і лікуванню. Також, у всіх документах Відповідача (повідомленні про обов`язкове профілактичне щеплення проти СОVID-19 від 05.11.2021р. №01-8/386, наказі про відстороненні від роботи [PERSON] № 77-к від 08.11.2021р., відповіді на заяву № 01-8/325 від 08.11.2021р., тощо) Позивачем робився відповідний запис - «від вакцинації не відмовляюсь, проходжу медичне обстеження», «і не ухиляюсь, так як письмово не зафіксований факт відмови від вакцинації». Відповідачем були порушені строки між повідомленням про обов`язкове профілактичне щеплення проти СОVID-19 від 05.11.2021р. №01-8/386 і наказом про відсторонення від роботи [PERSON] № 77-к від 08.11.2021р. згідно статті 32 Кодексу законів про працю України(Переведення на іншу роботу. Зміна істотних умов праці). Згідно статті 32 Кодексу законів про працю України: У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Дистанційне навчання в ЗБФК було впроваджене з 18 жовтня 2021 року і на момент ознайомлення Позивача з наказом про відсторонення від роботи (08.11.2021 р.), Позивач не становив небезпеки для студентів та співробітників коледжу, так як працював дистанційно. Вважає, що не вбачається правових підстав у роботодавця примушувати працівників вакцинуватися від коронавірусної хвороби СОVID-19 та/або притягати їх до дисциплінарної відповідальності за відмову вакцинуватися від цієї хвороби. Просить суд визнати незаконним та скасувати Наказ №77-к від 08.11.2021 р. Відповідача про відсторонення Позивача від роботи; поновити Позивача на роботі, згідно чинного законодавства; зобов`язати Відповідача виплатити Позивачу невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи. 10.02.2022 року, до суду, від відповідача надійшов відзив на позов, у якому, окрім іншого, вказано, що [PERSON] працює в Запорізькому будівельному фаховому коледжі викладачем спецдисциплін. Між позивачкою та коледжем укладено постійний трудовий договір, а не контракт. Позивачка ознайомлена з Правилами внутрішнього розпорядку та Колективним договором. Відповідно до п. 3.1. Правил внутрішнього трудового розпорядку - усі працівники мають право на безпечні умови праці. Заходи дисциплінарного стягнення до позивачки не застосовувались. 29.10.2021 р. на інформаційному сайті викладачів та дошці оголошень в викладацькій розміщена інформація про майбутнє відсторонення від роботи працівників коледжу у разі відмови або ухилення від вакцинації, згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 20.10.2021 р. «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої короно вірусом SARS-CoV-2». Таким чином всі викладачі заздалегідь були повідомлені про наслідки, які виникнуть при невиконанні зазначеної постанови. 02.11.2021р. від Департаменту освіти і науки Запорізької обласної державної адміністрації всім навчальним закладам надіслано лист «Про виконання постанови Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021року №1096 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020р. №1236» щодо обов`язкового профілактичного щеплення працівників закладів освіти, а у разі їх відмови або ухилення від проведення щеплення - відсторонення від роботи, та зазначено про персональну відповідальність керівників закладів освіти за невиконання пункту 41-6 цієї Постанови. Масова вакцинація працівників коледжу проводилась в червні та липні 2021року. Наказом Міністерства охорони здоров`я України №2153 від 04.10.2021р., затверджено перелік професій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, та до яких віднесено працівників закладів освіти. Наказ набрав чинності з 04.11.2021р. [PERSON] , 05.11.2021р. повідомлена про необхідність надання документів про здійснення профілактичного щеплення від СОVID-19, або довідки медичного закладу про абсолютні протипоказання до щеплення, або надання документу, який підтверджує негативний результат тестування на СОVID-19 методом полімеразної ланцюгової реакції або експрес-тесту на визначення антигена короновірусу SARS-CoV-2, яке проведене не більш, як за 72 години до дня виходу на роботу. З повідомленням від 05.11.2021р № 01-8/386 позивачка ознайомлена та отримала другий примірник повідомлення 05.11.2021р. у якому зазначила про його отримання та про свою незгоду зі змістом повідомлення. Документів, визначених Постановою КМУ, [PERSON] ні на час вручення попередження, а ні на час отримання Наказу №77-к від 08.11.2021р.- про відсторонення від роботі, не надано. Наказом №77-к від 08.11.2021р. [PERSON] відсторонена від виконання обов`язків викладача спецдисциплін на час відсутності сертифікату про щеплення проти СОVID-19 або документів, які підтверджують неможливість постійного або тимчасового щеплення проти СОVID-19. На час відсторонення її від роботи, наказом №239-0Д від 08.11.2021р., викладання дисциплін доручено іншому викладачу з погодинною оплатою праці. Довідки, які надають можливість допуску до роботи, позивачкою не надало. 08.11.2021р. позивачкою надана довідка Запорізького центру первинної медико-санітарної допомоги №5 від 11.10.2021р. про проходження медичного обстеження у якій не зазначено про протипоказання до щеплення, або не зазначено термін про відкладення щеплення. З 29 жовтня 2021р., дня повідомлення викладачів про необхідність щеплення від СОVID-19, при наявності бажання на реалізацію своїх конституційних прав на працю, позивачка мала можливість отримати та надати медичну довідку про неможливість щеплення або сертифікат про вакцинацію. Після введення обов`язковості щеплення від СОVID-19 для працівників навчальних закладів індивідуальне право (інтерес) позивача ухилення від щеплення протиставляється загальному праву (інтересу) інших учасників освітнього процесу на охорону здоров`я. Держава, встановивши обов`язок відсторонення від роботи педагогічних працівників, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу. Вважає що позивачка не виконуючи приписи нормативних актів стосовно організації щеплення умисно позбавляє себе права на працю в умовах карантинних обмежень. Вважає вимоги позивачки про скасування наказу № 77-к від 08.11.2021р. про відсторонення від роботи [PERSON] безпідставними та просить залишити їх без задоволення. Вважає безпідставними ствердження позивача про застосування до неї морального тиску щодо примусової вакцинації. Як вбачається з довідки, наданої відповідачу від 11.10.2021р., до видання попередження та наказу про відсторонення від роботи, медичне обстеження [PERSON] проходила в Запорізькому центрі первинної медико-санітарної допомоги №5 з приводу виявлення у неї хронічних захворювань. Попередження та накази про відсторонення від роботи, на виконання Постанови КМУ, Наказу МОЗ України, видано усім працівникам, що не надали відповідних документів про абсолютну або тимчасову неможливість щеплення, про що зазначено у відповіді на заяву Зачепило за №01 -8/409 від 12.11.2021р. Наказ про допуск до роботи може бути видано лише на підставі наданих позивачем документів. Незрозуміла вимога Позивача про поновлення на роботі. З [PERSON] не було розірвано трудового договору з Запорізьким будівельним фаховим коледжем. Просить у позові відмовити. 12.05.2022 року, до суду, від позивачки надійшла відповідь на відзив, у якій, окрім вказаного у позовній заяві, зазначено, що ні в посадові інструкції, ні в будь-якому іншому документі, що підписані між Позивачем та Відповідачем такого зобов`язання(щеплення) з боку Позивача немає, так само, як і не передбачено повноваження Відповідача на відсторонення Позивача з роботи з підстав відсутності щеплення. Відповідно до довідки сімейного лікаря від 11 жовтня 2021 року, Позивачу профілактичне щеплення проти СОVID-19 не протипоказане, але відтерміновано на період обстеження. Ухвалення рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень на відповідних територіях віднесено до виключної компетенції головного державного санітарного лікаря України, головного державного санітарного лікаря Автономної Республіки Крим, а також головних державних санітарних лікарів областей, міст Києва та Севастополя та за умови наявності відповідних епідемічних показань Позивач наполягає, що відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень пункту 1 статті 92 Конституції України, таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать Постанова Кабінету Міністрів України і Наказ Міністерства охорони здоров`я України. Оскільки рішення про відсторонення працівників прийнято у формі Постанови КМУ та в спосіб, що не відповідає вимогам пункту 1 статті 92 Конституції та статті 12 Закону, і поза межами конституційних повноважень Кабінету Міністрів України, Позивач наголошує про неможливість застосування до спірних правовідносин положень Постанови КМУ та необхідність вирішення спору на підставі норм статей 43, 92 Конституції, з огляду на те, що в Україні відсутні закони, які передбачають право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, що відмовилися від вакцинації проти СОVID-19. Повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від СОVID-19 від 05 листопада 2021 року по суті містить вимогу працівнику до 08 листопада 2021 року надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення від СОVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень. Незважаючи на застосування у повідомленні прохання, викладені у подальшому наслідки ненадання особою цих відомостей, свідчать саме про вимогу та перекладання на працівника обов`язку про надання працедавцеві таких відомостей. Відповідач, вручивши повідомлення про необхідність подання перелічених в ньому документів та відсторонивши Позивача від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від СОVID-19, фактично поклав на Позивача обов`язок вчинити дії, які не визнані державою, як примусові за законом. З наведених Позивачем нормативних актів вбачається, що вакцинація від СОVID-19 не включена до календаря щеплень ні як обов`язкові, ні як обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Відтак, наказом Відповідача про відсторонення Позивача від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від СОVID-19 порушено її права гарантовані Конвенцією про захист прав та основоположних свобод. Тому Позивач приходить до переконання, що втручання держави у права її відбулося. Через своє\~здоров`я,\~у вигляді\~відсутності абсолютних\~протипоказань до\~вакцинації від\~СОVID-19,\~Позивач була\~позбавлена можливості\~заробляти собі\~на життя,\~вона опинилася\~в гіршому\~становищі,\~ніж інші\~працівники колективу.\~Через відсутність\~протипоказань до\~вакцинації Відповідач\~відсторонив Позивача\~від роботи\~без збереження\~заробітної плати\~до поки\~вона не\~буде вакцинована,\~не дивлячись\~ні на\~терміни дії\~карантину,\~ні на\~стан її\~здоров`я\~в подальшому,\~ні на\~відсутність законодавчої\~заборони Позивачу\~приходити в\~приміщення коледжу.\~Запобігання зараженню\~вірусом,\~не може\~розглядатись як\~легітимна мета\~за обставинами\~цієї справи,\~оскільки обмеження Позивача в праві заробити собі на життя та на повагу до її приватного життя полягає у праві вибору не робити те, що не визнано обов`язковим для всіх жителів України за законом. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 11.01.2022 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків. 17.01.2022 року, до суду від представника позивача, надійшло клопотання з усуненням недоліків та розрахунком суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою суду від 20.01.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та\~відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням(викликом) сторін. Ухвалою суду від 25.01.2022 року, за клопотанням представника позивача [PERSON] [PERSON] , суд зобов`язав Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області повернути [PERSON] , помилково зайво сплачений судовий збір у розмірі 908 грн., сплачений за квитанцією № 62180082 від 17.01.2022 року. У судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги з мотивів викладених у позові, відповіді на відзив. Також додатково пояснив, що були порушені Конституційні права позивачки, з її боку не було ухилення чи відмови від вакцинації, вона на той момент проходила медичне обстеження. Просить стягнути з відповідача середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи за період з 08.11.2021 року по 28.02.2022 року. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечувала з мотивів викладених у відзиві. Також пояснила суду, що Конституційні права позивачки не були порушені відповідачем. Вказала, що у зв`язку з веденням воєнного положення з 01.03.2022 року позивачка допущена до роботи. Установлені судом фактичні обставини у справі. Відповідно до копії трудової книжки, позивачка [PERSON] з 2004 року працює в Запорізькому будівельному фаховому коледжі(а.с.18-20). Відповідно до довідки від 11.10.2021 року, [PERSON] проходила медичне обстеження та приймала лікування в Запорізькому центрі первинної медико-санітарної допомоги №5(а.с.90). 05.11.2021 року, позивачка [PERSON] отримала повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти СОVID-19 від 05.11.2021р. за №01-8/386(а.с.13). 08.11.2021 року, Наказом № 77-к про відсторонення від роботи [PERSON] , позивачка була відсторонена від роботи без збереження заробітної плати з 08.11.2021 року на час відсутності щеплення проти СОVID-19, або документів які підтверджують неможливість постійного або тимчасового щеплення(а.с.14). 08.11.2021 року, Наказом № 239-ОД про заміну викладача, у зв`язку з відсторонення від роботи викладача [PERSON] , доручення викладання дисциплін, іншому викладачу з погодинною оплатою праці(а.с.97). 21.03.2022 року, Наказом № 22-к про допуск до роботи [PERSON] , позивачку з 01.03.2022 року допущено до роботи. Відповідно до довідки від 22.06.2022 року за № 01-8/134, середньомісячна заробітна плата [PERSON] за період вересня, жовтня 2021 року складала 13548,96 грн. Позиція суду та нормативно - правове обґрунтування. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті\~13 ЦПК України). Судом встановлено, що 05.11.2021 року [PERSON] отримала повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, яким зазначено необхідність надати документ, який підтверджує наявність щеплення або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань, затвердженого Наказом МОЗ від 16.09.2011 року № 595. Повідомлення обґрунтовано наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», та ст.46 КЗпП. Згідно ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Згідно\~Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» - кожна людина має природне невід`ємне і непорушне право на охорону здоров`я. Суспільство і держава відповідальні перед сучасним і майбутніми поколіннями за рівень здоров`я і збереження генофонду народу України, забезпечують пріоритетність охорони здоров`я в діяльності держави, поліпшення умов праці, навчання, побуту і відпочинку населення, розв`язання екологічних проблем, вдосконалення медичної допомоги і запровадження здорового способу життя. Основи законодавства України про охорону здоров`я визначають правові, організаційні, економічні та соціальні засади охорони здоров`я в Україні, регулюють суспільні відносини у цій сфері з метою забезпечення гармонійного розвитку фізичних і духовних сил, високої працездатності і довголітнього активного життя громадян, усунення факторів, що шкідливо впливають на їх здоров`я, попередження і зниження захворюваності, інвалідності та смертності, поліпшення спадковості. Законодавство України про охорону здоров`я базується на Конституції України і складається з цих Основ та інших прийнятих відповідно до них актів законодавства, що регулюють суспільні відносини у сфері охорони здоров`я. Згідно з п.п. а, б ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. За приписами ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору. Згідно ст.11\~Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»- організація та проведення профілактичних і протиепідемічних заходів, зокрема щодо санітарної охорони території України, обмежувальних заходів стосовно хворих на інфекційні хвороби та бактеріоносіїв, виробничого контролю, у тому числі лабораторних досліджень і випробувань при виробництві, зберіганні, транспортуванні та реалізації харчових продуктів і продовольчої сировини та іншої продукції, при виконанні робіт і наданні послуг, а також організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян. Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 4) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; 5) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; 6) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; 7) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83. Згідно з вказаним наказом щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку № 2153 медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019 року № 2070). Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ Міністерства охорони здоров`я України № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України. Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (п. 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731). Таким чином, якщо ставити питання обов`язковості вакцинування для працівників з наведеного вище переліку наказ Міністерства охорони здоров`я України № 2153, то його можуть не робити лише ті працівники, які мають саме абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень. Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтермінування через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин. ? Позивачка, доказів на підтвердження наявності в неї такого стану здоров`я, що є перешкодою для вакцинування не надала. Довідка від 11.10.2021 року Запорізького центру первинної медико-санітарної допомоги №5, не містить посилань про протипоказання до вакцинації, або висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтермінування. Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2» (згідно постанови Кабунету Міністрів України № 1096 від 20.10.2021 року) керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити: - контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153; - відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком № 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; а також - взяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання. Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам. Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Керівник відповідача, видавши оспорюваний наказ, застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передбачено законодавством, та відповідно до вимог п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України № 1236 в оновленій редакції. В законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. Навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати. У рішення від 15 березня 2012 року у справі «Соломахін проти України» (заява N 24429/03) ЄСПЛ сформулював правовий висновок, що обов`язкове щеплення як примусовий медичний захід є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання. Для визначення законності таких втручань ЄСПЛ вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві». Досліджуючи питання наявності закону, ЄСПЛ в ухваленому 08.04.2021 року рішенні (п. 266) у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки (заява N 47621/13) наголосив таке: «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, при чому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], N N 28859/11і 28473/12, § 167, 15.112016 року, з додатковим посиланням).» Так, ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень. В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Розглядаючи питання, чи є мета, за для якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ в ухваленому 08.04.2021 року рішенні (п. 272) у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки навів наступні аргументи: «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8». Крім того, у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації ЄСПЛ зазначив наступне: хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу. В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом. Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань». З цих підстав ЄСПЛ визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини. Верховний Суд у постанові від 10 березня 2021року у справі №331/5291/19 зазначив, що інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя і здоров`я її громадян. Держава, встановивши правило про те, що без щеплень дитина не може бути допущена до занять, не тільки реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учнів та працівників школи або дитячого садка, а й захищає таким чином власне дитину, яка не отримала профілактичних щеплень. З огляду на суспільні інтереси тимчасове відсторонення дитини від занять (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) не призвело до порушення конституційного права на освіту, яку вона може отримати в інших формах. Держава, встановивши відсторонення педагогічних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й самих дітей. Отже, право позивача на працю у відповідача було вимушено обмежено з огляду на нагальні суспільні інтереси, оскільки позивачка не пройшла обов`язкового щеплення та не надала доказів, що вона має такий стан здоров`я, який є перешкодою для вакцинування, також остання не надавала роботодавцю жодних негативних результатів тестування на COVID-19. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільств і- отже керівник відповідача, на якого покладено обов`язок забезпечення безпеки усіх учасників освітнього процесу, з урахуванням вимог ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення від роботи позивачки, а тому підстави для скасування наказу про відсторонення відсутні. Доводи представника позивачки про те, що щеплення проти COVID-19 не відноситься до переліку профілактичних та обов`язкових щеплень визначених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» і не може бути підставою для відсторонення від роботи особи в разі відмови від участі є хибними, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року № 2153 затверджено Перелік № 2153, відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники, зокрема, закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Вимога роботодавця надання доказів проведення щеплення з огляду на встановлені обставини, є обґрунтованою, а отже не свідчить про порушення прав позивача на таємницю про стан його здоров`я. Виходячи з положень ч. 1ст. 1 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено, що заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, заробітна плата виплачується саме за виконану роботу, а оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується. З урахуванням вищевикладеного позовна вимога позивачки про стягнення середньомісячної заробітної плати за час відсторонення від роботи є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Також, суд відхиляє позовні вимоги і в частині поновлення на роботі, оскільки позивачку не було звільнено і трудові відносини з нею не припинялись. Враховуючи зазначене, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Outcome: dismissed