Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом до відповідача [PERSON] про стягнення моральної (немайнової) шкоди. Свої вимоги позивач мотивує тим, що він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 01.10.2010 року, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 13.12.2016 року. Від шлюбу вони мають доньку [PERSON] , [INFO] . З 02.10.2010 року він та відповідач, а з 25.10.2011 року і їхня донька постійно проживали за адресою: [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу внаслідок розподілу майна в судовому порядку Ѕ частина квартири належить йому, Ѕ квартира належить відповідачу. Право власності на 1/2 частину зазначеної вище квартири належить йому на підставі рішення державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської державної адміністрації Тараненко О.О. 18.10.2019 року за індексним номером 49240306 про здійснення державної реєстрації права власності на 1/2 частини квартири, відповідно до якого 12.10.2018 внесено відповідний запис № 33741666 до реєстру, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності № 185363811 від 18.10.2019 року. Позивач вказує на те, що відповідач [PERSON] з 2017 року по теперішній час завдає йому моральної шкоди усвідомленими діями, а саме: ненадання можливості користуватись його власним майном шляхом заміни замків, створення штучних перешкод у користуванні ним власним житлом за допомогою наклепу та фальшивих заяв до поліції, надавання слідчим поліції завідомо неправдивих даних з метою відкриття стосовно нього кримінальних справ та втручання у цивільну справу сторонніх осіб для отримання неправомірної вигоди, відкриття фіктивних кримінальних справ відносно нього з метою недопущення його до власного житла. Крім того, відповідач не виконує рішення органу опіки та піклування, обмежує його спілкування з дитиною та вчиняє дії щодо нав`язування малолітній дитині думки про батька як про злочинця та правопорушення, який не має право користування своєю власністю та спілкуватись з дочкою, чим завдано моральної шкоди ще й дитині. Весь цей час він повинен був виправдовуватись за наклепи та безпідставні кримінальні справи, організовані відповідачем по відношенню до нього, у поліції, прокуратурі, судах та відстоювати свої законні права бачитись з дитиною, користуватися правовою допомогою та захищатися від кримінального переслідування, захищати свою честь та гідність, не маючи можливості користуватися своїм майном та постійно перебуваючи під впливом негативних наслідків завданої моральної шкоди. Як зазначає позивач, з метою встановлення факту спричинення йому моральної шкоди та визначення грошового еквіваленту шкоди внаслідок неправомірних дій, рішень, бездіяльності органів державної влади, окремих посадових (службових) осіб та інших осіб експертом-психологом [PERSON] було проведено психологічне обстеження із написанням висновку експерта-психолога. В ході його психологічного обстеження були виявлені значимі для нього обставини (стрес-фактори), які негативно вплинули як на його морально-психологічне благополуччя, так і на стан його фізичного здоров`я. Цей негативний вплив підтверджується результатами психологічного обстеження, проведеного з допомогою як бланкових, самооціночних, так і проективних методів дослідження, що забезпечило кількаразове перехресне тестування, перевірку і верифікацію одних і тих самих даних. Отже, на підставі опитування і психологічного тестування можна стверджувати, що обставини справи є дійсно психо-травмувальними, спричинили обстежуваному [PERSON] численні, значні та різко виражені моральні страждання (моральну шкоду). Крім того, в дослідженні було встановлено, що психотравмувальні обставини спричинили моральні страждання (моральну шкоду) через фрустрацію основних потреб і цінностей обстежуваного [PERSON] . Негативні наслідки позбавлення його можливості спілкуватися з донькою та можливості користуватися власним житлом, перешкоджання у здійсненні права власності на квартиру, безпідставне притягнення його до адміністративної відповідальності, внаслідок чого він був змушений звертатися за правовою допомогою та захистом своїх прав зачіпають всі рівні потреб обстежуваного - від потреби безпеки до потреби в самовираженні. Сам обстежуваний [PERSON] сприймає свої моральні страждання і нанесену йому моральну шкоду як непоправну. Винесення рішення про грошову компенсацію хоча й відіграє важливу роль, проте не є ефективним способом відновлення попереднього стану речей. При обґрунтуванні грошового розміру компенсації спричиненої моральної шкоди в розмірі від двохсот тисяч гривень до п`ятисот тисяч гривень обстежуваний [PERSON] виходить з того, що це лише необхідна передумова і лише можливість певного, часткового відновлення його честі і ділової репутації, але не всіх негативних наслідків у вигляді пережитих негативних емоцій і станів. Відповідно, грошовим еквівалентом моральних страждань (моральної шкоди), спричинених [PERSON] , можна визначити компенсацію в розмірі від двохсот тисяч гривень до п`ятисот тисяч гривень. З урахуванням наведеного, позивач вважає, що під час постановлення рішення суд має врахувати мотиви протиправних дій відповідача, їх довготривалість, що призвела до змін у способі його життя: дев`ять діб (термін дії тимчасового заборонного припису) він не міг спілкуватися з донькою; дев`ять діб (термін дії тимчасового заборонного припису) він не міг користуватися власним майном, потрапити до власної квартири; з 05.03.2020 року до 05.06.2020 року - він був змушений звертатися за правовою допомогою та захистом своїх прав в Окружному адміністративному суді м. Києва щодо визнання протиправним та скасування термінового заборонного припису стосовно кривдника серії АА № 005408, складеного 05.03.2020 дільничним офіцером поліції Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві старшим лейтенантом Коутним П.І. та капітаном поліції Луценком А.П. на підставі недостовірних заяв та вказівок співробітникам поліції від [PERSON] ; з 05.03.2020 року до 13.05.2020 року - позивач був безпідставно притягнутий до адміністративної відповідальності, змушений був звертатися за правовою допомогою та захищати свої права в Деснянському районному суді; врахувати психологічні наслідки у позивача, як батька, який страждає від того, що не бачиться і не має можливості будь-яким чином спілкуватися із донькою, негативні наслідки заборони користуватися власним житлом - квартирою, розлад стану здоров`я позивача, врахувати його похилий вік у 57 років; врахувати висновок експерта-психолога [PERSON] від 30.11.2020 року щодо спричинених позивачу моральних страждань та грошового еквіваленту цих моральних страждань. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить стягнути з відповідача завдану моральну шкоду в розмірі 500 000,00 грн. та покласти на відповідача судові витрати. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 03.03.2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 15.04.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими, а обставини, викладені позивачем - такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Так, представник позивача зазначила про те, що позивач не надав суду жодного та належного доказу, що вказані ним заяви, подані до органів Національної поліції відповідачем безпідставні та фіктивні, оскільки матеріали справи не містять жодного вироку, який набув законної сили та підтверджував саме безпідставність та фіктивність звернень відповідача до органів Національної поліції та отримання у зв`язку з цим неправомірної вигоди у справі щодо поділу спільного сумісного майна, в якій постановою Київського апеляційного суду у справі № 754/1492/17 про поділ майна було постановлено рішення, яким позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] було задоволено, визнано право власності по Ѕ частині квартири кожній зі сторін. Представник відповідача також вказала, що не погоджуючись з вказаною постановою, відповідач звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою. Ухвалою Верховного Суду від 04.12.2019 року відкрито касаційне провадження та зупинено дію вищевказаної постанови до закінчення касаційного провадження. Постановою Верховного Суду від 29.04.2020 року рішення Деснянського районного суду м.Києва від 21.06.2019 року у нескасованій після апеляційного перегляду частині та постанову Київського апеляційного суду від 02.10.2019 року залишено без змін та поновлено дію цієї постанови. На думку представника відповідача, у зазначений позивачем період відповідач була єдиним власником спірної квартири, в свою чергу, в період з 2017-2020 роки позивач вчиняв протиправні дії відносно відповідача. Також, як у зазначений період, так і в умовах сьогодення, у позивача спостерігаються прояви нестійкої психологічної поведінки, агресії, прояви помсти та психологічного насилля. У вказаний період позивач неодноразово вчиняв протиправні дії щодо відповідача, окрім того, маючи безперешкодний доступ до житла, наносив економічну шкоду відповідачу, руйнуючи її майно: змінив замки у вхідних дверях, розбив меблі, зірвав шпалери та ламінат, пошкодив дверний замок, розетки та телекомунікаційні прилади, відключив світло, про що відповідачем було подано до органів поліції неодноразові звернення та відкриті кримінальні провадження. Отже, представник відповідача вважає, що в даному випадку саме позивач вчиняв протиправні дії по відношенню до відповідача та задавав їй моральних страждань, що в кінцевому результаті призвело до зміни місця проживання відповідача та її неповнолітньої доньки. Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача зазначає про те, що відповідач разом із спільною дитиною сторін до 26.03.2021 року проживали за адресою: [ADDRESS] , позивач мав вільний доступ до квартири, тобто мав змогу у будь-який час зайти до приміщення та поспілкуватись з дитиною. Як під час спільного проживання однією родиною, так і після розірвання шлюбу, відповідач неодноразово була змушена викликати поліцію з приводу не лише постійного психологічного насилля (постійні сварки, погрози, агресії), а й застосування фізичного насилля (побоїв) з боку позивача. Після неодноразових протиправних дій з боку позивача, які полягали у вчиненні домашнього насильства щодо відповідача та спільної дитини сторін, малолітня донька перебувала в нестійкому психологічному стані, дитина дуже переживала за мати, почала боятись батька. Дитина категорично відмовлялась залишатись сама вдома, боялась повертатись додому у відсутність матері, стала наляканою. При цьому, влаштовуючи численні скандали та побої на очах у дитини, позивача не турбував психологічний стан дитини та що саме після цього переживає його донька. 22.06.2017 року розпорядженням Служби у справах дітей Деснянської РДА в м.Києві позивачу було визначено порядок спілкування з дитиною у присутності матері, яке не виконувалось позивачем. 06.02.2020 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Деснянської РДА, враховуючи наданий психологічний висновок дитини, пояснення сторін, діючи в інтересах дитини, враховуючи ставлення дитини до батька, було прийнято рішення про відмову в задоволенні заяви позивача щодо збільшення графіку зустрічей дитини без присутності матері. З урахуванням наведеного, представник відповідача стверджує, що дитина боялась батька, постійно перебувала у напруженому психологічному стані, коли позивач приходив додому, не бажала спілкуватись з батьком, особливо, коли залишалась з ним один-на-один. Маючи окреме житло, позивач свідомо та навмисно продовжував чинити психологічне насильство над позивачем та спільною дитиною, навмисно позбавляючи відчуття захищеності та особистого простору, здійснював фактично кримінальні злочини на очах у дитини, завдаючи її матері тілесних ушкоджень, що призвело до зміни місця проживання відповідача та її дитини з 26.03.2021 року. Жодні перешкоди у спілкуванні дитини з батьком зі сторони відповідача відсутні і позивач мав вільний доступ до квартири, де проживала дитина та мав можливість спілкування з дитиною у будь-який час, але ці спілкування мали негативні наслідки для психологічного стану дитини. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача вважає, що саме позивач на протязі 2015-2020 років вчиняв щодо відповідача та спільної дитини сторін протиправні дії, які полягали у нанесенні психологічного насилля, фізичної та майнової шкоди, які підтверджені належними та допустимими доказами, а тому, беручи до уваги відсутність вини відповідача в діях, викладених позивачем, позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. 14.05.2021 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив представника відповідача на позовну заяву. У даній відповіді позивач вважає всі твердження у відзиві неправдивими і такими, що вводять суд в оману та наполягає на обставинах, викладених у його позові, в тому числі і щодо фіктивних та неправдивих повідомлень до поліції. Він ніколи не застосовував насильство та не вчиняв протиправних дій, натомість саме відповідач завдає дитині психологічних травм, а також саме вона влаштовує скандали. 19.07.2021 року до суду надійшли додаткові пояснення позивача, в яких він зазначає, що 30.03.2021 року відповідач вчинила крадіжку спільного майна та його майна за адресою: [ADDRESS] , по факту якої на неї була відкрита кримінальна справа. Цією крадіжкою, на думку позивача, відповідач черговий раз вчинила проти нього моральний тиск, а також вчинила злочин проти неповнолітньої дитини, позбавивши її можливості проживати за місцем реєстрації, зруйнувавши її місце реєстрації до неприйнятного для проживання. З 30.03.2021 року відповідач ховає дитину, чим також чинить проти нього моральний тиск. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 24.01.2022 року відмовлено в задоволенні клопотання [PERSON] про застосування процесуальних заходів. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 24.01.2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили про їх задоволення. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, та просила відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, сторони по справі - позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 01.10.2010 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 30.11.2016 року. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Постановою Київського апеляційного суду від 02.10.2019 року визнано право спільної сумісної власності сторін на квартиру [ADDRESS] , а також визнано за позивачем право власності на Ѕ частину вказаної квартири Право власності позивача на 1/2 частину зазначеної вище квартири зареєстровано на підставі рішення державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської державної адміністрації Тараненко О.О. 18.10.2019 року за індексним номером 49240306 про здійснення державної реєстрації права власності на 1/2 частини квартири, відповідно до якого 12.10.2018 внесено відповідний запис № 33741666 до реєстру, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності № 185363811 від 18.10.2019 року. Постановою Верховного Суду України від 29.04.2020 року постанову апеляційної інстанції залишено без змін. Судом також встановлено, що розпорядженням Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації від 22.06.2017 року № 338 визначено порядок спілкування батька [PERSON] з малолітньою дочкою [PERSON] , [INFO] , відповідно до встановленого графіку, а саме: кожної п`ятниці з 18.00 год. до 21.00 год., у присутності матері дитини; кожної суботи з 10.00 год. до 15.00 год., у присутності матері дитини; кожної неділі з 12.00 год. до 16.00 год., у присутності матері дитини. Відповідно до розпорядження Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації від 14.02.2020 року № 106, відмовлено [PERSON] у зміні графіку його участі у вихованні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , який визначений вищевказаним розпорядженням. Позивач просить задовольнити його вимоги, посилаючись на те, що відповідач своїми неправомірними діями, що виразились у створенні перешкод у користуванні його власністю, створенні перешкод у спілкуванні з дитиною та невиконанні розпоряджень органу опіки, а також поданні неправдивих заяв та повідомлень до правоохоронних органів, завдала йому моральної шкоди. Представник відповідача проти даних тверджень заперечувала, вважаючи їх необґрунтованими та недоведеними та зазначила, що протиправні дії вчинює саме позивач відносно відповідача та дитини, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Суд вважає, що доводи позивача знайшли своє часткове підтвердження під час судового розгляду, а позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, в той час, як відхиляє доводи представника відповідача, виходячи з наступного. Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За приписами положень частин першої - третьої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, та за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто згідно сукупного аналізу наведених правових норм підставою для цивільно-правовою відповідальності за заподіяння шкоди є правопорушення, яке включає як складові елементи шкоду, противоправне діяння особи, котра її заподіяла, причинний зв`язок між ними, а також вину заподіювача шкоди. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Разом з тим, законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частина 1 ст. 81 ЦПК України, передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України). Так, звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди позивач пов`язував її з діями іншої сторони під час вирішення спору про поділ майна, вирішення питання щодо участі батька у спілкуванні з дитиною та щодо спільного користування квартирою, що виразились у зверненнях до державних органів та установ, а також правоохоронних органів з цих питань. Відповідно до статті 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. З матеріалів справи вбачається, що обидві сторони під час вирішення спорів щодо спільного майна та дитини у встановленому законом порядку зверталися за захистом прав та вирішення спору до відповідних органів державної влади та державних установ, зокрема до правоохоронних органів та органу опіки та піклування. Проте сама по собі наявність чисельних звернень відповідача щодо неправомірних, на її думку, дій позивача не є відповідним доказом доведеності усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності та не свідчить про протиправність дій відповідача і завданням цим моральної шкоди іншій стороні. Відтак, суд вважає, що відповідач реалізовувала своє право на звернення, передбачене статтею 40 Конституції України, оскільки таке звернення здійснене в рамках закону і спрямоване на захист та відновлення порушених конституційних прав заявника, які на її думку були порушені. Суд звертає увагу і на те, що вказаними правами неодноразово користувався і позивач шляхом звернення до правоохоронних органів з приводу незаконних, на його думку, дій відповідача. Крім того, суд звертає увагу і на те, що відсутні вироки у кримінальних провадженнях відносно відповідача, відтак суд відхиляє твердження позивача щодо безпідставності та фіктивності звернення відповідача до правоохоронних органів. Відтак, вказані посилання позивача в обґрунтування позову не можуть бути прийняті судом та підлягають відхиленню. Що ж стосується посилань позивача про завдання моральної шкоди шляхом чинення перешкод належною йому власністю, то суд дійшов наступних висновків. Згідно зі ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з приписами ч.ч.1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не можу бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З наданих позивачем копій талонів-повідомлень єдиного обліку про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію № 76433 від 26.10.2019 року, № 7 від 06.02.2020 року, № 20658 від 03.04.2020 року вбачається, що позивач звертався до правоохоронних органів з приводу чинення йому перешкод у доступі до квартири, зокрема зміни замків. Крім того, з наданих відеозаписів також вбачається, що позивачу не надавався доступ до квартири, в зв`язку з чим ним неодноразово здійснювався виклик поліції з відповідними повідомленнями. Суд також приймає до уваги посилання позивача в обґрунтування вимог на невиконання відповідачем рішення органу опіки та піклування, обмеження спілкування позивача з дитиною, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. За змістом ч.2, 3, ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч.2 ст.158 СК України, рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Під час судового розгляду відповідачем не спростовано твердження позивача щодо перешкод у спілкуванні позивача з дитиною, а також не доведено факту вчинення насильства щодо неї (відповідача) та дитини, оскільки відсутні будь-які судові рішення та вироки щодо цього на підставі звернень відповідача до правоохоронних органів, якими би позивача було притягнуто до відповідальності за вчинення таких дій. В той же час, з матеріалів справи вбачається, що 05.03.2020 року та 06.04.2020 року відносно позивача було винесено термінові заборонні приписи стосовно кривдника, які в подальшому були скасовані рішеннями Окружного адміністративного суду м.Києва від 05.06.2020 року. Також, постановою Деснянського районного суду м.Києва від 13.05.2020 року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ст.173-2 ч.1 КУпАП було закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Суд відхиляє посилання представника відповідача на висновок № 266 від 21.12.2019 року психологічного обстеження дитини сторін, оскільки він носить рекомендаційний характер. Крім того, за вказаним висновком рекомендовано провести спільну зустріч батька з дівчинкою з метою спостереження за їх взаємодією та визначення прив`язаності дитини до нього, чого в подальшому зроблено не було. Суд зауважує, що між сторонами склався тривалий та стійкий конфлікт як з приводу користування спільним житлом, так і з приводу спілкування батька з дитиною, наслідком чого є вищевказані перешкоди. Зазначене підтверджується як поясненнями сторін в судовому засіданні, так і численними доказами їх звернень до правоохоронних органів, починаючи з 2015 року, зокрема та не виключно вищенаведеними талонами-повідомленнями, витягами з ЄРДР щодо обох сторін, листами Деснянського УП ГУНП від лютого 2020 року № Р-1007/125/49/01-2020, від 25.03.2021 року № 96-Аз/125/49-2021. Проте наявність таких відносин не є підставою для позбавлення позивача права як користування житлом, так і в участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Відтак, з урахуванням наведеного в сукупності, суд приходить до висновку про наявність з боку відповідача перешкод у здійсненні позивачем права власності належним йому майном, а також у спілкуванні з дитиною, чим позивачу завдано матеріальної шкоди. Вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню, суд виходить з наступного. На підтвердження дійсності спричинення моральних страждань (моральної шкоди) та обґрунтування грошового розміру компенсації спричиненої моральної шкоди позивачем надано висновок експерта психолога [PERSON] від 30.11.2020 року, який підготовлений на підставі адвокатського запиту № 05/08-1 від 05.08.2020 адвоката Ульянової Н.Ю. щодо проведення психологічного обстеження позивача [PERSON] . Відповідно до частини третьої статті 102 ЦПК України, висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. За приписами частини сьомої статті 102 ЦПК України, у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Відповідно до частини п`ятої статті 106 ЦПК України, у висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Як вбачається зі змісту висновку експерта психолога від 30.11.2020 року, експерт психолог попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку відповідно до статті 384 КК України. Також у висновку зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судову експертизу», судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, їх територіальні філії, експертні установи комунальної форми власності, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом. Статтею 9 Закону України «Про судову експертизу» встановлено, що атестовані відповідно до цього Закону судові експерти включаються до державного Реєстру атестованих судових експертів, ведення якого покладається на Міністерство юстиції України. Особа або орган, які призначають або замовляють судову експертизу, можуть доручити її проведення тим судовим експертам, яких внесено до державного Реєстру атестованих судових експертів, або іншим фахівцям з відповідних галузей знань, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з приписів статті 9 Закону України «Про судову експертизу», особа або орган, які призначають або замовляють судову експертизу, можуть доручити її проведення не лише судовим експертам, яких внесено до державного Реєстру атестованих судових експертів, а також іншим фахівцям з відповідних галузей знань, якщо інше не встановлено законом. Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про судову експертизу», судовими експертами можуть бути особи, які мають необхідні знання для надання висновку з досліджуваних питань. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що висновок експерта психолога від 30.11.2020 року відповідає вимогам, зазначеним у ст. 102, 106 ЦПК України, а тому він може бути прийнятий судом до уваги. За результатами психологічного дослідження експерт - психолог дійшов висновків, що позивачу внаслідок позбавлення його можливості спілкуватися з донькою та можливості користуватися власним житлом, перешкоджання у здійсненні права власності на квартиру, безпідставного притягнення до адміністративної відповідальності, що змусило його звертатись за правовою допомогою та захистом своїх прав та свобод, дійсно спричинені моральні страждання (моральна шкода). Грошовий еквівалент моральних страждань (моральної шкоди, спричинених [PERSON] внаслідок позбавлення його можливості спілкуватися з донькою та можливості користуватись власним житлом, перешкоджання у здійсненні права власності на квартиру, безпідставного притягнення до адміністративної відповідальності, що змусило його звертатись за правовою допомогою та захистом своїх прав та свобод, можна визначити в розмірі від 200 000,00 грн. до 500 000,00 грн. Як окрему обставину для повноти відповіді на поставлене питання необхідно зазначити, що психотравмувальна ситуація ще себе не вичерпала і продовжує свою дію. Відповідно, перелік стресс-факторів, виявлений обсяг та глибина моральних страждань (моральної шкоди), а також грошовий еквівалент цих моральних страждань (моральної шкоди), не є остаточним і встановлені на дату проведення дослідження. У висновку експерта - психолога встановлено обґрунтованість скарг [PERSON] на погіршення його фізичного і морально-психологічного благополуччя внаслідок негативного впливу виявлених стрес-факторів, що фіксується, зокрема, в наступних проявах: - наявність численних різноманітних неприємних відчуттів, які спричиняють неспокій, заважають роботі, діяльності; - мають місце постійні больові відчуття, які серйозно непокоять і заважають роботі; - значне м`язове напруження, тремтіння рук, тремтіння (тик) м`язів обличчя, губ, вік; - зниження точності рухів, порушення координації, погіршення почерку, ускладнення при виконанні дрібних рухів, які потребують високої точності; - наявність неприємних відчуттів з боку серця - різке серцебиття, відчуття стислості в області серця, поколювання, болі в області серця; - виражені неприємні відчуття в животі - болі, зниження апетиту, нудота, відчуття спраглості; - значні зміни дихання - задишка, відчуття нестачі повітря, відчуття «клубок в горлі»; - відчуття сухості в роті; - відчуття невпевненості в собі, очікування невдачі, провалу; - знижений настрій, відчуття пригніченості; - неспокійний, з частими пробудженнями і сновидіннями сон протягом кількох ночей, в тому числі, й напередодні; - відчуття страху, паніки, відчаю; - значне зниження перешкодостійкості, нездатність працювати при наявності подразників, які відволікають; - відчуття стомленості, байдужості, неуважності, незібраносгі, апатії, зниження психічного тонусу; - погіршення уваги, нездатність зосередитися на виконуваній роботі, відволікання; - розгубленість, погіршення кмітливості; - значне зниження розумової працездатності, швидка розумова втомлюваність; - різко виражені і численні прояви психічного дискомфорту, неприємний загальний психічний стан, погіршення самопочуття, яке заважає роботі; - велика кількість різноманітних неприємних проявів нервово-психічного напруження, які спостерігаються з боку багатьох органів і систем організму і які суттєво заважають роботі; - напруження розвивається вельми часто, не лише при наявності реально складних ситуацій; - напруження триває надзвичайно довго (кілька годин і більше) і не припиняється навіть після зникнення складної ситуації; - різко виражене, надмірне нервово-психічне напруження. В ході психологічного обстеження [PERSON] були виявлені значимі для нього обставини (стрес-фактори), які негативно вплинули як на його морально-психологічне благополуччя, так і на стан його фізичного здоров`я. Цей негативний вплив підтверджується результатами психологічного обстеження, проведеного з допомогою як бланкових, самооціночних, так і проективних методів дослідження, що забезпечило кількаразове перехресне тестування, перевірку і верифікацію одних і тих самих даних. Отже, на підставі опитування і психологічного тестування можна стверджувати, що обставини справи є дійсно психо-травмувальними, що спричинили обстежуваному численні, значнi та різко виражені моральні страждання (моральну шкоду). Також в дослідженні було встановлено, що психотравмувальні обставини спричинили моральні страждання (моральну шкоду) через фрустрацію основних потреб і цінностей обстежуваного [PERSON] . Негативні наслідки позбавлення [PERSON] можливості спілкуватися з донькою та можливості користуватися власним житлом, перешкоджання у здійсненні права власності на квартиру, безпідставне притягнення його до адміністративної відповідальності, внаслідок чого він був змушений звертатися за правовою допомогою та захистом своїх прав та свобод, зачіпають всі рівні потреб обстежуваного [PERSON] - від потреби безпеки до потреби в самовираженні. Сам обстежуваний [PERSON] сприймає свої моральні страждання і нанесену йому моральну шкоду як непоправну. Винесення рішення про грошову компенсацію хоча й відіграє важливу роль, проте не є ефективним способом відновлення попереднього стану речей. При обґрунтуванні грошового розміру компенсації спричиненої моральної шкоди в розмірі від двохсот тисяч гривень до п`ятисот тисяч гривень обстежуваний [PERSON] виходить з того, що це лише необхідна передумова і лише можливість певного, часткового відновлення його честi i ділової репутації, але не всiх негативних наслідків у вигляді пережитих негативних емоцій і станів. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм та зважаючи на негативні наслідки позбавлення [PERSON] можливості спілкуватися з донькою, перешкоджання у здійсненні права власності на квартиру, дотримуючись вимог розумності та справедливості, з огляду на принцип диспозитивності, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в розмірі 200 000,00 грн. Інші доводи позивача, а також заперечення сторони відповідача висновки суду не спростовують і підстав для стягнення моральної шкоди в більшому розмірі чи відмови в її стягненні не дають. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Інші доводи відповідача на висновки суду не впливають та підстав для відмови в задоволенні позову в повному обсязі не дають. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених вимог (40 %), а саме судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2000 грн., витрати на правничу допомогу в розмірі 1600 грн., судові витрати, пов`язані з залученням експерта та проведенням експертизи, в розмірі 8000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial