Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-11 00:00:00

I. Позиції учасників справи. Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просила суд зняти арешт з автомобіля марки INFINITI Q50 (VIN: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ), власником якого є вона та на який накладено арешт постановою державного виконавця Печерського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Нагайчука М. М. від 29 листопада 2021 року у межах виконавчого провадження № 54198450. В обґрунтування позову вказано, що 26 жовтня 2021 року позивач придбала у [PERSON] вказаний транспортний засіб, а 28 січня 2022 року їй стало відомо, що 29 листопада 2021 року державним виконавцем Печерського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Нагайчуком М. В. видано постанову про арешт майна боржника - INFINITI Q50 (VIN: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ). Як пояснив їй [PERSON] , така ситуація виникла у зв`язку із судовим рішенням та виконавчим провадженням щодо стягнення з нього аліментів на дитину. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона є добросовісним набувачем майна, позивач вказує, що арешт майна порушує та обмежує її права як власника щодо володіння автомобілем, тим більше, що арешт було накладено вже після відчуження [PERSON] транспортного засобу. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов. II. Процесуальні дії та рішення суду. 16 червня 2022 року до Печерського районного суду м. Києва, на виконання ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2022 року, надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 20 червня 2022 року у справі відкрито провадження для розгляду у спрощеному порядку без виклику сторін у судове засідання. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. III. Фактичні обставини справи. На виконанні у Печерському відділі державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавче провадження № 54198450, відкрите постановою виконавця 26 червня 2017 року щодо стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини у розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу), починаючи з 19 квітня 2017 року до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30 % прожиткового мінімуму /а. с. 15/. 21 лютого 2018 року постановою державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Нагайчука М. В. при примусовому виконанні виконавчого листа № 755/5803/17, виданого 23 червня 2017 року, накладено арешт на рухоме та нерухоме майно боржника. Копії цього процесуального рішення виконавця постановлено направити на виконання в органи та установи, які посвідчують договори відчуження майна чи проводять його перереєстрацію на іншого власника, та сторонам виконавчого провадження /а. с. 16/. 05 березня 2020 року постановою державного виконавця Нагайчука М. В. знято арешт з майна, на яке його накладено згідно з постановою від 21 серпня 2018 року /а. с. 17/. 23 серпня 2021 року на запит державного виконавця з Міністерства внутрішніх справ України щодо зареєстрованих за боржником [PERSON] транспортних засобів одержано відповідь про право власності останнього на автомобіль INFINITI Q50 (VIN / номер шасі (кузова, рами): [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ) /а. с. 20/. 26 жовтня 2021 року [PERSON] придбала у [PERSON] транспортний засіб INFINITI Q50 (VIN / номер шасі (кузова, рами): [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ), згідно з договором купівлі-продажу транспортного засобу № 8045/2021/2877533, оформленим і підписаним сторонами угоди у сервісному центрі 8045 РСЦ ГСЦ МВС в Києві, у присутності адміністратора [PERSON] , який перевірив відповідність інформації внесеної до цього договору документам, які надані сторонами /а. с. 9-10/. Відповідно до пункту 1.2 згаданого договору, продавець [ [PERSON] ] гарантував, що майно, яке є предметом продажу за даним договором, належить йому на праві власності, не обтяжене арештом, у розшуку, заставі не перебуває, не являється предметом спору у суді /а. с. 9-10/. Також 26 жовтня 2021 року [PERSON] зареєструвала своє право власності на вказаний транспортний засіб /а. с. 7/. 29 листопада 2021 року постановою виконавця Нагайчука М. В. звернено стягнення на майно боржника [PERSON] шляхом накладення арешту на транспортний засіб INFINITI Q50 (VIN / номер шасі (кузова, рами): [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ). Копії цього процесуального рішення виконавця постановлено направити на виконання в органи та установи, які посвідчують договори відчуження майна чи проводять його перереєстрацію на іншого власника, та сторонам виконавчого провадження /а. с. 18-19/. 02 лютого 2022 року [PERSON] звернулася до Печерського РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про зняття арешту з майна боржника (транспортного засобу), на яку отримала відповідь від 04 лютого 2022 року про відмову у задоволенні, оскільки заяви від боржника чи стягувача щодо повного чи часткового погашення боргу не надходили /а. с. 11-12, 13-14/. IV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. ст. 317, 319 Цивільного кодексу України, власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власного волею. Згідно з частиною першою ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У цей же час, особа несе цивільно-правову відповідальність, у тому числі своїм майном, за невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків, зобов`язань, що пов`язані з порушенням суб`єктивних цивільних прав другої сторони. Так, відповідно до положень частини першої статті 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. Відповідно до пункту 6 частини третьої ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. За частиною третьою ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» у разі необхідності розшуку транспортного засобу боржника виконавець виносить постанову про такий розшук, яка є обов`язковою для виконання поліцією. Згідно з частиною першою ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Відповідно до частини першої ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. За приписами частини третьої згаданої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Відповідно до частини п`ятої вказаної статті п`ятої ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Суд встановив, що 21 лютого 2018 року постановою державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Нагайчука М. В. при примусовому виконанні виконавчого листа № 755/5803/17, виданого 23 червня 2017 року, у межах виконавчого провадження № 54198450, накладено арешт на рухоме та нерухоме майно боржника [PERSON] /а. с. 16/. Арештом майна визначається накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. У позовній заяві звертається увага, що у подальшому 05 березня 2020 року постановою державного виконавця Нагайчука М. В. знято арешт з майна, але суд встановив, що цією постановою було знято арешт, який було накладено згідно з постановою від 21 серпня 2018 року, у той час, коли арешт на рухоме майно [PERSON] було накладено процесуальним рішенням виконавця від 21 лютого 2018 року /а. с. 17/. Тобто, станом на час відчуження [PERSON] транспортного засобу [26 жовтня 2021 року] арешт, накладений постановою від 21 лютого 2018 року у виконавчому провадженні № 54198450 на його рухоме та нерухоме майно, не був скасований. У відповідності до норм частини першої, третьої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною сьомою статті 81 ЦПК України. За приписами частини першої статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З огляду на зазначене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є необґрунтованим, у зв`язку з чим задоволенню не підлягає. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню судові витрати, понесені позивачем, пропорційно до задоволеної частини позову. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed