Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою і просить визнати незаконним та скасувати наказ від 08.09.2020 року про звільнення її за ст. 38 КЗпП України з посади продавця-консультанта ТОВ «СМ «Сирне Королівство», поновити її на зазначеній посаді, стягнути з ТОВ «СМ «Сирне Королівство» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення, тобто з 08.09.2020 року по день ухвалення рішення суду, стягнути з ТОВ «СМ «Сирне Королівство» на її користь моральну шкоду у розмірі 50000 грн, а також понесені нею судові витрати по справі у сумі 2270 грн. Свої вимоги мотивує тим, що вона 03.12.2019 року була прийнята на роботу в ТОВ «СМ «Сирне Королівство» продавцем-консультантом магазину. Працювала впродовж 9 місяців, а у червні 2020 року її запросили на співбесіду у військову частину [NUMBER] стосовно проходження військової служби, так як вона у 2019 році подавала заяву до військкомату, і у липні 2020 року вона отримала направлення на проходження медичної комісії. Проте, в липні та серпні 2020 року вона продовжувала працювати, збір документів, також проходження медичної комісії здійснювала у вихідні дні. 20.08.2020 року вона отримала припис від Суворовського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Одеси від 20.08.2020 року № 61 про необхідність прибуття 21.08.2020 року для остаточного вивчення питання прийняття на військову службу за контрактом у Збройні Сили України. Проте, вона вимушена була знаходитись на роботі в магазині, оскільки її не було ким підмінити, і на виклик вона прибула лише 28.08.2020 року, коли їй дали вихідні. В подальшому, згідно з наказом командира військової частини [NUMBER] від 29.08.2022 року № 58-РС її направили для проходження навчання курсантом навчального взводу зв`язку навчальної роти зв`язку навчального батальйону зв`язку і цього ж дня вона вже була на навчанні у м. Полтава (навчальний центр), тоді ж з нею Міністерством оборони України був укладений контракт на 3 роки на проходження військової служби. Також вказує, що з 28.08.2020 року по 03.09.2020 року її на роботі в магазині заміняли інші працівники, а 03.09.2020 року їй зателефонувала керівник магазину [PERSON] та висловила незадоволення з приводу кількості її вихідних днів і рекомендувала шукати іншу роботу. В подальшому, 04.09.2020 року вона надіслала на адресу керівництва магазину лист із заявою про необхідність збереження за нею робочого місця та середнього заробітку, відповідно до гарантій ст. 119 КЗпП України, а також документи про зарахування її на військову службу, контракт та заяву. Проте, керівництво відмовилося отримувати вказаний лист. Крім того, 22.12.2020 року командир частини офіційно направив до керівництва ТОВ «СМ «Сирне Королівство» лист з додатками, в свою чергу військовий комісар Суворовського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Одеси звернувся до керівництва ТОВ «СМ «Сирне Королівство» з питання щодо роз`яснення ситуації про порушення її прав та незаконної невиплати їй середнього заробітку. Минуло декілька місяців, але заробітна плата на її рахунок не надходила, в телефонному режимі з`ясувати ситуацію не вдалося та 27.02.2021 року вона направила лист на юридичну адресу ТОВ «СМ «Сирне Королівство», але останні відмовилися від отримання листа. До того ж, вона зверталася до Управління Держпраці і залишила скаргу щодо порушення її прав та безпідставного не нарахування та невиплати їй середнього заробітку, 06.08.2021 року їй надійшов лист про те, що Головне управління Держпраці у Київській області направило запит до роботодавця про надання пояснень та копій документів з приводу даної ситуації. 07.10.2021 року у особистому кабінеті сайту Пенсійного фонду України вона отримала доступ до електронної трудової книжки, у якій містилися відомості про її звільнення 08.09.2020 року за ст. 38 КЗпП України, підстава: звільнення за ініціативою працівника. Зауважує, що з 29.08.2020 року і станом на теперішній час вона знаходиться на військовій службі, заяву про звільнення за власним бажанням не подавала та бажання звільнятися не мала, тому вважає звільнення незаконним та таким, що грубо порушує її гарантії як працівника, передбачені ст. 119 КЗпП України. Крім того, наказ про звільнення та трудову книжку вона не отримувала. Окрім цього, внаслідок незаконного звільнення, незбереження за нею робочого місця та середнього заробітку вона зазнала глибоких душевних травм, хвилювання, почувала себе ошуканою, пригніченою та спустошеною, погіршився настрій та самопочуття, вона отримала величезний стрес, несправедливість та обман роботодавця викликали у неї відчуття зневіри, що дуже позначилося на її психологічному стані. Заподіяну моральну шкоду протиправними діями ТОВ «СМ «Сирне Королівство» вона оцінює в грошовому вираженні у 50000 грн. Вважає, що відповідач безпідставно та незаконно її звільнив, а також вказані дії з боку відповідача є порушенням її законних прав на працю, у зв`язку з чим вона звернулася з даним позовом до суду. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 27.10.2021 року відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін. Окрім того, відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. У судовому засіданні позивач [PERSON] наполягала на задоволенні позовних вимог та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. При цьому пояснила, що вона не подавала заяву про її звільнення за власним бажанням, оскільки вона не мала наміру звільнятися. Станом на теперішній час роботодавець її не сповістив про звільнення, трудова книжка їй не видана. Інформацію про своє звільнення вона отримала у особистому електронному кабінеті на сайті Пенсійного фонду України, приблизно у вересні 2021 року. Після оголошення перерви позивач у судове засідання не з`явилася, подала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник ТОВ «СМ «Сирне Королівство» - адвокат Івкова Л.В.у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позов. При цьому пояснила, що позивач належним чином не сповістила роботодавця щодо призову її на військову службу. ТОВ «СМ «Сирне Королівство» від позивача не отримувало будь-яких листів або сповіщень, остання не повідомляла про те, що має намір звільнитися, а навпаки, домовлялася про те, щоб її замінили на роботі. 03.09.2020 року позивач зателефонувала директору ТОВ «СМ «Сирне Королівство» та надіслала фото контракту про вихід на військову службу, але це є неналежним доказом, оскільки фото не було підписане електронно-цифровим підписом, у зв`язку з чим ТОВ «СМ «Сирне Королівство» вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Також зазначила, що заява про звільнення від позивача не надходила. Після оголошення перерви представник відповідача у судове засідання не з`явилася, подала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі та врахувати відомості, викладені у відзиві на позовну заяву. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] працювала на посаді продавця-консультанта в ТОВ «СМ «Сирне Королівство» з 03.12.2019 року, про що свідчить інформація з сайту Пенсійного фонду України (а.с. 36). 20.08.2020 року позивач отримала припис від Суворовського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Одеси № 61 від 20.08.2020 року, відповідно до якого [PERSON] запропоновано 21.08.2020 року прибути до ОЗП Одеського обласного ТЦК та СП для остаточного вивчення і прийняття на військову службу за контрактом у Збройних Силах України (а.с. 15). 29.08.2020 року між Міністерством оборони України в особі начальника 179 об`єднаного навчального тренувального центру військ зв`язку Збройних Сил України полковника [PERSON] і [PERSON] укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу, строком на 3 роки. Контракт набирає чинності з 29.08.2020 року (а.с. 16-19). Згідно витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] № 58-РС від 29.08.2020 року [PERSON] прийнята на військову службу за контрактом осіб рядового складу, присвоєно первинне військове звання «солдат» та призначено курсантом навчального взводу зв`язку навчальної роти зв`язку навчального батальйону зв`язку (а.с. 20). 16.12.2020 року [PERSON] призначено на посаду старшого оператора-планшетиста відділення штабних машин взводу управління радіолокаційної роти військової частини [NUMBER] , ВОС-600810А/567, про що видано Головнокомандувачем Збройних Сил України наказ № 44-РС (а.с. 21). Позивач вказує, що вона в телефонному режимі повідомила керівника магазину ТОВ «СМ «Сирне Королівство» про те, що знаходиться в учбовому центрі в м. Полтава у зв`язку з призванням на військову службу, додатково надіслала фотознімок наказу (а.с. 23). Також, позивач засобами поштового зв`язку надсилала лист з додатками задля збереження за нею робочого місця та середнього заробітку, що підтверджується відповідною квитанцією (а.с. 24), але відправлення не було вручене адресату та повернуто відправнику. Крім того, військовий комісар Суворовського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Одеси Осадчий О. листом від 22.12.2020 року № 2491, а також командир військової частини [NUMBER] [PERSON] листом від 22.12.2020 року № 632 на адресу керівництва ТОВ «СМ «Сирне Королівство» скерували листи, у яких вказали, що [PERSON] дійсно знаходиться на військовій службі за контрактом, а також заклик щодо недопущення порушень гарантій [PERSON] відповідно до положень ст. 119 КЗпП України (а.с. 26, 27-29). До того ж, позивач надсилала звернення з додатками на адресу ТОВ «СМ «Сирне Королівство» з проханням надати відповідь щодо збереження за нею місця роботи та середнього заробітку, про що свідчать відповідні квитанції про відправлення (а.с. 30, 31, 32), але лист доставлений не був. Відповідно до листа Управління з питань праці Головного управління Держпраці у Київській області від 06.08.2021 року № 4.3/4-Б-4349-5259 в межах наданих повноважень Головним управлінням надіслано запит на адресу ТОВ «СМ «Сирне Королівство» був надісланий запит з вимогою про надання пояснень та копій документів з приводу можливого порушення законодавства про працю роботодавцем (а.с. 34). Проте, станом на час звернення позивача до суду з даною позовною заявою, відповідь на звернення на надходила. Разом з цим, ТОВ «СМ «Сирне Королівство» наказом № 101к від 07.09.2020 року «Про звільнення» звільнило [PERSON] з 08.09.2020 року з посади продавця-консультанта за власним бажанням; бухгалтерії вказано виплатити [PERSON] компенсацію за 7 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки. Підстава: заява [PERSON] від 07.09.2020 року (а.с. 78). При цьому, відмітка про ознайомлення [PERSON] з даним наказом відсутня. Представник відповідача надала до суду доповідні про те, що продавець-консультант [PERSON] була відсутня на робочому місця без попередження 29.08.2020 року (а.с. 76) та 30.08.2020 року (а.с. 75). З доповідної від 31.08.2020 року вбачається, що [PERSON] - керуюча магазином ТОВ «СМ «Сирне Королівство» зателефонувала [PERSON] і остання їй повідомила, що не бажає більше працювати і відмовилася приїхати до магазину (а.с. 74). Також був складений акт 01.09.2020 року про неможливість відібрання пояснень від продавця-консультанта [PERSON] щодо її відсутності на робочому місці без попередження (а.с. 73). Разом з тим, судом було встановлено, що позивач була звільнена не за відсутність на робочому місці, а за власним бажанням. Між тим, звільнення за власним бажанням (з ініціативи працівника), відбувається на підставі письмової заяви такого працівника. Судом встановлено, що [PERSON] письмову заяву про звільнення за власним бажанням до ТОВ «СМ «Сирне Королівство» не подавала. Цю обставину в судовому засіданні підтвердила представник відповідача. Статтею 119 КЗпП України (в редакції, яка діяла на час звільнення позивача) визначено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Гарантії, визначені у частині третій цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров`я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими. Гарантії, визначені у частині третій цієї статті, в частині збереження місця роботи, посади не поширюються на осіб, які займали виборні посади в органах місцевого самоврядування та строк повноважень яких закінчився. Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. Згідно з частиною 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, яка діяла на час звільнення позивача) передбачено, щогромадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту". З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частинами третьою, четвертою статті 119 КЗпП України, надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду. Отже на момент звільнення 08.09.2020 року позивач [PERSON] вже проходила військову службу за контрактом у Збройних Силах України та на неї поширювалися гарантії ст. 119 КЗпП України, крім того, суд враховує відсутність волевиявлення [PERSON] на звільнення за власним бажанням (у виді заяви), тому суд вважає наказ про її звільнення незаконним і таким, що підлягає скасуванню. Аналогічний правовий висновок викладено Верховним судом у постанові від 25 квітня 2018 року у справі №163/1714/16-ц (провадження №61-10341св18). Згідно п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № N 9 від 06.11. 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Відповідно до положень ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості, справедливості та пропорційності, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог [PERSON] щодо скасування спірного наказу в частині її звільнення та поновлення на посаді. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є похідними та безпосередньо пов`язані з вирішенням судом питання щодо підстав для поновлення позивача на роботі. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. З врахуванням наведеного позовні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу також підлягають задоволенню. В абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Середній заробіток працівника визначається відповідно до вимог ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3, 4 пункту 2 Порядку, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до пункту 8 розділу ІV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Отже, згідно зазначених норм середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати, отриманої за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні, на число цих відпрацьованих робочих днів. Відповідно до довідки ТОВ «СМ «Сирне Королівство» № СМС00000001 від 24.01.2022 року, виданої [PERSON] про те, що остання працювала в ТОВ «СМ «Сирне Королівство» з 03.12.2019 року по 08.09.2020 року на посаді продавець-консультант, сукупний дохід за грудень 2019 становить 4000 грн, за січень 2020 року 4800 грн, лютий 2020 року 4800 грн, березень 2285,71 грн, з квітня 2020 року по серпень 2020 року відсутні відомості про нарахування заробітної плати, за вересень 2020 року нараховано 1155, 56 грн (а.с. 143). Судом встановлено, що позивача було незаконно звільнено з 08.09.2020 року з посади продавця-консультанта ТОВ «СМ «Сирне Королівство» , у зв`язку з чим, відповідно до ст.235 Кодексу законів про працю України, відповідачем повинно бути виплачено [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу (з 08.09.2020 року день звільнення) по день фактичного розрахунку (25.07.2022 року день ухвалення рішення суду). З огляду на вказані приписи суд бере до уваги і обчислює середній заробіток виходячи з даних за два календарних місяці, які були повністю відпрацьовані позивачем - січень, лютий 2020 року. Розмір середньомісячної заробітної плати [PERSON] становить 9600 грн (січень 4800 грн + лютий 4800 грн), згідно довідки ТОВ «СМ «Сирне Королівство» від 24.01.2021 року (а.с. 143). Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019 року № 1133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» та додатку до нього, кількість робочих днів [PERSON] з вересня по грудень 2020 року становила 81 день. Згідно з листа Міністерства соціальної політики України від 12.08.2020 року № 3501-06/219 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік» та додатку до нього, кількість робочих днів [PERSON] за 2021 рік становила 251 день. Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 12.08.2021 року № 47-03/520 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2022 рік» та додатку до нього, з урахуванням набрання чинності 24.03.2022 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-IX, кількість робочих днів [PERSON] з 01.01.2022 року по день ухвалення рішення суду - 25.07.2022 року, становила 143 дні. Розмір середньоденної заробітної плати становить 234,15 грн (9600 грн/41 день). Кількість робочих днів за період з 08.09.2020 року по день винесення рішення суду складає 475 днів. Таким чином, відповідно до проведених судом розрахунків, середній заробіток [PERSON] , за час вимушеного прогулу склав 111221,25 грн (за період з 08.09.2020 року по 25.07.2022 року включно та складається з 475 днів х 234,15 грн). Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що ст. 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, у якій би формі вони не забезпечувалися у національному правовому полі. Суд також підкреслив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 р. у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 р.) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 р. № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Порядок відшкодування моральної шкоди у сферах трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. При цьому конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. За змістом зазначеної норми закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 25 травня 2001 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконним діями або бездіяльністю інших осіб. Позивач вказує, що внаслідок не виплати середнього заробітку, який їй гарантовано ст. 119 КЗпП під час проходження військової служби, вона зазнала моральних страждань, що були викликані порушенням її гарантованого Конституцією права на працю, характеру та способу заподіяння моральної шкоди (порушення прав позивача з боку відповідача), оскільки вона очікувала на постійний дохід та збереження за нею робочого місця. Суд вважає, що позивачем не доведено перенесення моральних страждань, втрату нормальних життєвих зв`язків, у зв`язку з чим вона вимушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому суд виходить з того, що [PERSON] під час військової служби отримувала заробітну плату, що підтверджується витягом із наказу командира військової частини [NUMBER] № 219 від 18.12.2020 року, а жодного доказу на підтвердження перенесених моральних страждань суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК Українисудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 2270 грн.

Outcome: partial