Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-01 00:00:00

В провадження Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] , від імені та в інтересах якої діє представник [PERSON] , до [PERSON] про визначення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини, в якому позивач просить з 19.05.2022 стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини від всіх видів доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини певного віку, до досягнення дитиною повноліття; припинити з 19.05.2022 року стягнення аліментів на підставі судового наказу Вінницького міського суду Вінницької області №127/31281/19 від 19.12.2019 року. Позов мотивований тим, що позивач та відповідач з 02.09.2011 року по 14.07.2020 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу у подружжя народилася донька [PERSON] , [INFO] . Доньку позивача [PERSON] , [INFO] , відповідач усиновив згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01.08.2014 року у справі №127/14499/14-ц. Спільне життя подружжя не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні права та обов`язки, виховання дітей. 29.11.2019 року Вінницьким міським судом Вінницької області у справі №127/31281/19 винесено судовий наказ, яким стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] в розмірі 1/3 частини від всіх видів доходів, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину до досягнення старшою дитиною повноліття. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31.03.2021 року у справі №127/34308/19 визначено місце проживання неповнолітньої дитини подружжя з матір`ю. Позивач твердить про те, що відповідач коштів на утримання дітей в добровільному порядку не надає, має офіційний дохід, працює на посаді стрільця охорони РФ Південно-Західної залізниці АТ «Українська залізниця». Після досягнення 19.05.2022 року старшою донькою подружжя [PERSON] повноліття державним виконавцем будуть стягуватися з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] в розмірі 1/6 частки від доходу боржника, що є меншим, ніж визначено законом та призведе до погіршення рівня життя дитини. Викладене стало підставою для звернення позивачем до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 20.05.2022 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 07.07.2022 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив, в якому відповідач визнав позов частково в частині стягнення з нього на утримання доньки [PERSON] аліментів в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 11.07.2022 року від відповідача до суду надійшло уточнення визнання вимог, в яких відповідач визнав позов частково в частині стягнення з нього аліментів в сумі 1700 гривень на місяць. Відзив мотивовано тим, що він сплачує аліменти на двох дітей згідно судового наказу в розмірі 1/3 частки від всіх видів його доходів. Крім того, щомісяця купує позивачу продукти та засоби гігієни на всю сім`ю, оскільки за виконання відповідачем саме таких умов позивач погоджується надати відповідачу для побачення дитину [PERSON] . Окрім того, позивач подала до суду позовну заяву про стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітньої доньки [PERSON] на період навчання, в якій просить стягувати з відповідача ј частину від всіх видів його доходів. Тобто, позивач бажає сумарно стягувати з відповідача Ѕ частину від всіх видів його доходів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] та повнолітньої дитини [PERSON] . Однак кошти в такому розмірі відповідач не має змоги сплачувати на утримання дітей, оскільки його середньомісячний дохід складає біля 14 тисяч гривень та після сплати аліментів у бажаному позивачем розмірі йому на прожиття залишиться біля 5 тисяч гривень, за які він повинен оплатити за комунальні послуги, за проїзд до місця роботи (станція Вінниця Вантажна), відвідання батьків похилого віку з придбанням продуктів та ліків, допомогти старшому сина [PERSON] , який навчається в університеті для здобуття ступеню магістра, та не має змоги працювати, оплатити витрати на прогулянки з дочкою [PERSON] (відвідини театрів, зоопарку, ігрових центрів, кіно), сплатити витрати на придбання продуктів харчування та сезонного одягу. Відповідно 5 тис. гривень, які залишаться відповідачу після сплати аліментів, не вистачить на задоволення всіх потреб відповідача. У власності будь-якого нерухомого майна, цінностей та банківських вкладів відповідач не має. Відповідач вважає, що позивачем не доведено його матеріальну спроможність сплачувати аліменти в бажаному позивачем розмірі. Крім того, відповідач вважає, що витрати Позивача на правову допомогу повинні бути залишені за позивачем, оскільки гонорар представника [PERSON] є непомірно високим враховуючи складність цієї справи та фінансовий стан її учасників. Інших заяв по суті спору матеріали справи не містять. 29.07.2022 року представник позивача [PERSON] подав до суду заяву, про долучення доказів понесення судових витрат та про їх стягнення з відповідача. Суд, ознайомившись з матеріалами справи, приходить до висновку, що наявні підстави для часткового задоволення позову, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач та відповідач з 02.09.2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14.07.2020 року у справі №127/33433/19 (а.с.19). [INFO] у позивача та відповідача народилася донька [PERSON] (а.с.7). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01.08.2014 року у справі №127/14499/14-ц [PERSON] оголошено усиновлювачем дитини (доньки дружини [PERSON] ) [PERSON] , [INFO] , внесено відповідні зміни до актового запису про народження дитини (змінено прізвище на « [PERSON] », по батькові на « [PERSON] ») (а.с.8,10-11). 29.11.2019 року Вінницьким міським судом Вінницької області винесено судовий наказ №127/31281/19, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] в розмірі 1/3 частини від всіх видів доходів, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину до досягнення старшою дитиною повноліття (а.с.12). 21.04.2020 року старшим державним виконавцем Центрального відділу ДВС у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) Дриганом І.В. відкрито виконавче провадження №61002508 з примусового виконання судового наказу №127/31281/19 (а.с.13), звернуто стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника [PERSON] (а.с.14-15). 19.05.2022 року старша донька колишнього подружжя [PERSON] досягла повноліття. (а.с. 8) 20.05.2022 року [PERSON] звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини [PERSON] , яка продовжує навчання, в якій просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання дочки в розмірі ј частини від всіх видів доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня подання позову і до закінчення навчання, за яким судом ухвалою від 06.06.2022 року відкрито провадження у справі №127/10465/22 (а.с.66-69). Станом на дату ухвалення судом цього рішення, у справі №127/10465/22 рішення не прийнято. Між сторонами склалися правовідносини, що регулюються нормами міжнародного права та Сімейного кодексу України в частині захисту прав дитини та обов`язку батьків утримувати дитину та його виконання. Відповідно до ч.3 ст.183 СК України якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Позивач реалізувала своє право на звернення до суду з позовом про визначення аліментів на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] після досягнення донькою [PERSON] повноліття. Відповідно до положень ст.ст.1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст.51 Конституції України, положень Конвенції про права дитини, що набула чинності для України з 27 вересня 1991 року, статей 5, 154 СК України держава Україна гарантує кожній дитині захист її прав та інтересів, бере під свою охорону кожну дитину як особистість. Частиною 1 ст.9 Конституції України установлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. У ст.6 Європейської Конвенції закріплено обов`язок судового органу здійснювати все можливе для забезпечення прав дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно положень ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, в тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, в тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення; розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 року про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів, вирішуючи питання, щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього і інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», прожитковий мінімум для дітей віком від 6 років до 18 років встановлено: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні. Молодшій доньці сторін [PERSON] виповнилося повних 5 років. Твердження позивача щодо ненадання відповідачем коштів на утримання дітей свого підтвердження не знайшли, позивачем не надано суду доказів про наявність заборгованості відповідача зі сплати аліментів за судовим наказом №127/31281/19. Судом не встановлено неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків по утриманню неповнолітньої дитини, однак право позивача з визначення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] після досягнення старшою донькою [PERSON] повноліття підлягає захисту. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що витрати на купівлю продуктів та ліків його батькам та матеріальна допомога повнолітньому сину [PERSON] , 2000 року народження, є його обов`язковими витратами, оскільки відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що вказані особи знаходяться на утриманні відповідача. Крім того, суд звертає увагу відповідача на те, що син [PERSON] 30.06.2022 року закінчив навчання в навчальному закладі, доказів того, що він продовжує навчання суду не надано. Крім іншого, суд звертає увагу відповідача на те, що відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України право визначення способу стягнення аліментів (в частці від доходу боржника чи у твердій грошовій формі) належить їх стягувачу (позивачу). Визначаючись щодо розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на утримання меншої доньки, суд враховує те, що спільна дитина проживає разом з матір`ю. Тому суд, зважаючи на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні дитини, враховуючи встановлений законом обов`язок обох батьків утримувати дитину до її повноліття, розмір гарантованого законодавством України прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, а також те, що відповідач є працездатною особою, офіційно працює, отримує регулярний та стабільний дохід, а отже має можливість надавати позивачу матеріальну допомогу на утримання дитини, а дитина потребує такої допомоги, встановлені обставини, що мають значення в їх сукупності, вважає справедливим встановлення аліментів в розмірі 1/5 частки від всіх видів доходу (заробітку) відповідача, починаючи з дати звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття, що буде розумним, справедливим та зваженим, з огляду на спільний обов`язок батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей. При визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , суд враховує також те, що в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває справа №127/10465/22, предметом розгляду якої є стягнення аліментів на повнолітню дочку [PERSON] , яка продовжує навчання, в розмірі ј частки всіх видів доходів відповідача, яка на даний час не вирішена. За правилами ст. 191 СК України, лише для стягнення аліментів встановлено час, з якого вони присуджуються, а визначення розміру аліментів відбувається за загальними правилами, а саме з моменту набрання рішенням суду законної сили. Суд, ухвалюючи рішення в цій справі, вважає за доцільне роз`яснити сторонам право звернення до суду в подальшому із позовом про зміну розміру аліментів у випадках, передбачених ст. 192 СК України. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави 992,40 гривень судового збору. Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з наступного. Положеннями ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Крім того, ЄСПЛ висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). Згідно з пунктом 4 частини першої "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 цього Закону встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст.1 наведеного Закону. Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Суд приймає до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню. Дослідивши додані представником документи, а саме: Договір про надання правової допомоги та представникцтво інтересів особи в суді від 01.05.2022 року, згідно якого адвокат Цвєтков О.В. надавав [PERSON] професійну правничу допомогу у справі, яка є предметом розгляду суду (договором передбачено фіксований гонорар в суму 6000 грн. - п. 4.1 Договору), а також звіт-розрахунок (акт) виконаних робіт від 25.07.2022 року, згідно якого вартість наданих послуг склала 5600 гривень, квитанцію до прибутокового касового ордеру №17 від 01.05.2022 року, згідно якої позивачем сплачено на користь адвоката вказану кошти в сумі 6 000 гривень, суд дійшов висновку, що розмір витрат відповідача на правничу допомогу є документально обґрунтованим (постанова Верховного Суду у справі №755/15364/17 від 29.01.2020 року). При цьому суд звертає увагу, що відповідач [PERSON] у відзиві на позов просив залишити витрати на адвоката за позивачем, оскільки такий розмір гонорару адвоката є непомірно високим враховуючи складність цієї справи та фінансовий стан її учасників. Вказане суд сприймає як клопотання відповідача про зменшення витрат на правову допомогу. Враховуючи предмет спору, високу кваліфікацію представника позивача та розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд вважає обґрунтованим та справедливим зменшити витрати на правову допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача до 2 000 гривень.

Outcome: partial