Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-06 00:00:00

Рух справи 25.03.2021 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 25.03.2021, за підписом позивача - [PERSON] , в якій позивач просить: - визнати дійсним укладений договір купівлі-продажу трикімнатної квартири загальною площею 56,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , між [PERSON] та [PERSON] ; - визнати за [PERSON] право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] ; - визнати недійсними результати електронних торгів, проведених 03.12.2020, оформлені протоколом № 517442 проведення електронних торгів від 03.12.2020, з реалізації арештованого майна трикімнатної квартири загальною площею 56,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер лота 453103); - виключити трикімнатну квартиру загальною площею 56,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з опису майна боржника у виконавчому провадженні № 60366345. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.03.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичних осіб - відповідачів у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 29.03.2021 позов [PERSON] було залишено без руху для виправлення недоліку - сплати судового збору. 12.04.2021 до суду надійшла заява позивача від 12.04.2021 якою на виконання ухвали суду від 29.03.2021 надано докази сплати судового збору за подання позову у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 15.04.2021 вказану позовну заяву прийнято до провадження, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в письмовому провадженні). Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 03.06.2021 заяву [PERSON] про забезпечення позову у справі задоволено; накладено арешт на трикімнатну квартиру загальною площею 56,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 89-95). Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 03.06.2021 клопотання [PERSON] про розгляд справи за правилами загального позовного провадження залишено без задоволення (а.с. 99-100). Оскільки, розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/). Обґрунтування позову В обґрунтування позовних вимог вказується, зокрема, на те, що між позивачем та відповідачем-1 укладено письмовий договір купівлі-продажу, за яким позивач набула право власності на квартиру, однак позивач позбавлена можливості здійснити реєстрацію права власності на себе, внаслідок відсутності нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, через уникнення відповідачем-1 здійснити таке оформлення та у зв`язку з зникненням відповідача-1 з кінця 2013 року. Зазначається, що наприкінці листопада 2020 позивачці стало відомо, що на електронному майданчику ДП «Сетам» оголошено торги щодо квартири за адресою: [ADDRESS] . Торги ініційовані приватним виконавцем Кравець В.В., у виконавчому провадженні № 60366345. В даних торгах утримувачем квартири зазначається відповідач-1, який є боржником за грошовим зобов`язанням перед [PERSON] . З метою стягнення з відповідача-1 боргу за укладеним договором позики відповідач-5 звернувся до приватного виконавця Кравець В.В. Позивач зауважує, що з моменту відкриття виконавчого провадження та вставлення спірної квартири на продаж, приватний виконавець Кравець В.В. жодного разу не з`явився на об`єкт продажу (спірної квартири), не надсилав жодних листів на ім`я та адресу відповідача-1 та позивача, не повідомляв позивача про реалізацію спірної квартири, в якій позивач проживає з 2002 року. Зазначені факти, на думку позивача, свідчать про безпідставний опис спірної квартири як майна боржника та порушення відповідачем-3 ряду положень законодавства. В позові вказується, що на електронному майданчику ДП «Сетам», за лотом № 453103, відбулись торги та спірна квартира продана. За результатами проведення електронних торгів щодо кватири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] , визначено переможця торгів - учасника 31, [PERSON] . Позивач звертає увагу на те, що виставляючи спірну квартиру на продаж, приватний виконавець Кравець В.В. не врахував тих обставин, що спірна квартира не належить відповідачу-1, останній в ній не проживає, будь-якого майна в квартирі не має. В спірній квартирі проживають інші особи, яким квартира належить на підставі укладеного між позивачем та відповідачем-1 попереднього договору купівлі-продажу цієї квартири, в якій позивачка проживає досить тривалий час, та яка не є майном відповідача-1 і не може бути об`єктом опису майна боржника у виконавчому провадженні № 60366345. Крім того, позивач наголошує на тому, що спірна квартира була виставлена на торги без проведення оцінки, через що не було враховано технічного стану квартири, внаслідок чого вартість квартир була встановлена нижча, від її ринкової вартості. На думку позивачки, в т.ч. не проведення суб`єктом оцінювання обстеження об`єкта оцінки створює підстави для визнання недійсними торгів квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , внаслідок недотримання обов`язкових положень законодавства під час реалізації спірної квартири. Також, в позові вказується, що після закінчення торгів було сформовано протокол торгів за лотом № 453103 від 21.12.2020. Однак, під час продажу даної квартири та на момент складання протоколу діяла ухвала Солом`янського районного суду міста Києва від 18.12.2020 № 760/27888/20, якою було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Тобто, спірна нерухомість не могла бути об`єктом продажу на електронних торгах, однак приватний виконавець Кравець В.В. здійснив реалізацію арештованого майна, шляхом його продажу на електронних торгах. Позивачем наголошується, що реалізація спірної квартири, внаслідок проведення торгів на електронному майданчику ДП «Сетам», позбавляє можливості позивача законно володіти своїм майном, яке вона законно набула на підставі попереднього договору купівлі-продажу квартири, у зв`язку з чим позивач змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Щодо правової позиції відповідачів Відзив на позовну заяву відповідача-4 ( [PERSON] ) 07.06.2021 від відповідача-4 ( [PERSON] ) до Солом`янського районного суд міста Києва надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач-4 просить суд: - відмовити у задоволенні позову [PERSON] повністю; - застосувати наслідки спливу строку позовної давності; - розгляд справи провести у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи. Відзив на позовну заяву обґрунтований тим, що позивачка не довела факт укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, його дійсність та набуття права власності на спірну квартиру. Так, вказується, що 14.11.2012 рішенням Солом`янського районного суду міста Києва було визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 14.10.2004, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Лиюровою Л.О., зареєстрованої в реєстрі № 2д-133, та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 17.11.2004, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Соколовим О.Є., зареєстрований в реєстрі за № 3-1363, укладений із [PERSON] . Також, судом прийнято рішення про витребування у [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS] на користь [PERSON] . Зазначається, що незважаючи на викладені обставини, позивач маючи намір залишити собі квартиру, яка їй не належить, звертається із відповідним позовом в якому вона зазначає, що нібито у жовтні 2013 року, між нею та [PERSON] укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомості № 1/15-10 від 15.10.2013, за яким сторони зобов`язуються у строк та на умовах цього договору укласти в майбутньому договір купівлі-продажу на належне продавцю нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] . Звертається увага на те, що попередній договір купівлі-продажу № 1/15-10 від 15.10.2013, який можливо був укладений між [PERSON] та [PERSON] не посвідчений нотаріально, як цього вимагають положення ст.ст. 635, 657 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Отже в силу приписів ст. 220 ЦК України, сторонами під час укладення цього попереднього договору купівлі-продажу № 1/15-10 від 15.10.2013 не дотримано вимоги закону про його нотаріальне посвідчення, отже, такий договір є нікчемним, тобто він не створює жодних юридичних наслідків, зокрема набуття позивачем права власності на квартиру [ADDRESS] . Крім того, відповідач-4 звертає увагу суду на те, що основний договір купівлі-продажу не був укладений у строк передбачений попереднім договором купівлі-продажу № 1/15-10 від 15.10.2013, тобто, 01.12.2013. Отже в силу положень ст. 635 ЦК України, зобов`язання, встановлені попереднім договором № 1/15-10 від 15.10.2013, є припиненими. Також, відповідач-4 зазначає, що є сумніви щодо реального підписання [PERSON] попереднього договору купівлі-продажу № 1/15-10 від 15.10.2013, розписки від 15.03.2013 та акта від 15.03.2013, оскільки у графі договору «продавець [PERSON] », у графі розписки « [PERSON] » та у графі акту «Продавець [PERSON] » підписи [PERSON] є різними. Крім того, зауважується щодо сумнівів реального волевиявлення (наміру [PERSON] ) відчужувати [PERSON] квартиру [ADDRESS] у жовтні 2013 року, оскільки, у січні 2014 року [PERSON] двічі звертався до Солом`янського районного суду міста Києва за захистом своїх прав щодо цієї квартири, які були порушені саме [PERSON] (справа № 760/21549/14 та справа № 760/945/14-ц). Відзив на позовну заяву відповідача-2 (ДП «Сетам») 27.08.2021 від відповідача-2 (ДП «Сетам») до Солом`янського районного суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач-2 просить суд відмовити у повному обсязі [PERSON] в задоволені позову та здійснювати розгляд даної справи за відсутності представника ДП «Сетам». Відзив на позов обґрунтований тим, що вимоги позивача не узгоджуються з чинним законодавством, є необґрунтованими і таким, що не підлягають задоволенню з урахуванням наступних обставин. Електронні торги, за результатами яких реалізовано майно, відбулися з дотриманням норм чинного законодавства, що підтверджується, зокрема, тим, що позивачем не наведено жодних доводів, обставин та підстав, котрі б свідчили про протиправність дій підприємства під час проведення електронних торгів. Також, відповідач-2 зазначає, що у випадку якщо позивач вважав, що дії (рішення) приватного виконавця, зокрема, щодо оцінки майна та передачі нерухомості на реалізацію є протиправними, він мав можливість оскаржити їх у встановленому порядку та таким чином запобігти реалізації нерухомості за ціною, вказаною у звіті про оцінку майна. У відзиві звертається увага на те, що позивач не оскаржив відповідні дії (рішення) щодо оцінки майна і передачі нерухомості на реалізацію, а тому наступні дії позивача щодо оскарження результатів електронних торгів з реалізації майна суперечать доктрині «заборони суперечливої поведінки». За таких обставин, на думку ДП «Сетам», необхідно керуватись презумпцією правомірності дій (рішення) приватного виконавця щодо оцінки майна і передачі нерухомості на реалізацію шляхом проведення електронних торгів, оскільки жодна особа не оскаржила такі дії (рішення), з урахуванням того, що інформація у автоматизованій системі виконавчого провадження є у публічному доступі, як і відомості на сайті http://ssetam.net.ua. Окрім того, ДП «Сетам» просить суд застосувати до вимоги позивача про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири укладеного [PERSON] та [PERSON] позовну давність, що є самостійною підставою для відмови у позові. Щодо правової позиції відповідача-1, відповідача-3 та відповідача-5 Станом на день винесення рішення відзиви на позовну заяву від відповідача-1 ( [PERSON] ), відповідача-3 (приватного виконавця Кравець В.В.) та відповідача-5 ( [PERSON] ) не надійшли, хоча про розгляд справи їх повідомлялись судом у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Щодо клопотання відповідача ( [PERSON] ) про розгляд справи з викликом (повідомленням) учасників справи Суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 ЦПК України. Згідно з ч.ч. 5, 7 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву. Відповідно до ч. 6 ст. 279 ЦПК України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Суд наголошує, що спрощене провадження, як з викликом, так і без виклику сторін спрямоване на всебічний, повний та об`єктивний розгляд справи з дослідженням всіх наданих сторонами доказів, вивченням всіх заяв сторін по суті справи, тобто спрощене провадження без виклику сторін не є провадженням в якому розглядаються безспірні вимоги. Сторони у даній справі не були позбавлені можливості викласти свої доводи, аргументи, міркування, заперечення у письмових заявах по суті справи, надавати суду свої докази на спростування взаємних вимог та заперечень у строки визначені судом або законом, та в повній мірі користується правами, передбаченими ЦПК України. Усі наявні у сторін докази безперешкодно надані ними суду в межах розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмовому провадженні). Характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Як зазначено, зокрема, в ухвалі Великої Палати Верховного суду від 14.05.2019 у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18), бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. Зважаючи на відсутність необхідності виклику сторін для надання пояснень, з огляду на предмет спору та характер спірних правовідносин, підстави для задоволення клопотання про розгляд справи з викликом сторін, - відсутні. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 17.11.2004 між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири (а.с. 8), відповідно до умов якого: -продавець передає у власність, а покупець приймає і зобов`язується оплатити на нижчевикладених умовах квартиру під номером [ADDRESS] (п. 1 договору); -квартира, що відчужується, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Лиюровою Л.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 04.10.2004 за реєстровим № 2д-133, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 04.11.2004 за реєстраційним № 155528, право власності за яким зареєстровано КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 11.10.2004 у реєстрову книгу за № д.1113-242 за реєстрованим № 3149 (п. 2 договору). Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. 17.11.2004 та зареєстровано в реєстрі за №1055. Згідно з Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 328829 від 17.11.2004 договір купівлі-продажу квартири, що укладений 17.11.2004 зареєстровано (а.с. 9). Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14.11.2012 у справі № 2-925/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Лиюрова Л.О., Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Соколов О.Є. про визнання недійсним договором, позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 14.10.2004, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Лиюровою Л.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 2д-133. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 17.11.2004, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Соколовим О.Є. та зареєстрованого в реєстрі за № 3-1363. Витребувано у [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] . В задоволені решти позову - відмовлено (а.с. 10-12). У рішенні Солом`янського районного суду міста Києва від 14.11.2012 у справі № 2-925/12 вказано наступне: «В обґрунтування уточнених позовних вимог представник вказав, що 27.12.2011 Солом`янським районним судом м. Києва постановлено вирок у кримінальній справі по обвинуваченню [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , яким встановлено, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 04.10.2004 між [PERSON] та [PERSON] було укладено під впливом насильства, а отже він є недійсним.». 15.10.2013 між [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомості № 1/15-10 (а.с. 13-14), відповідно до умов якого: - сторони зобов`язуються в строк та на умовах цього договору, викладених нижче, укласти в майбутньому договір купівлі-продажу (основний договір) на належне продавцю нерухоме майно - квартиру (п. 1.1 договору); - об`єкт нерухомості, який є предметом основного договору, знаходиться за адресою: [ADDRESS] (п. 1.2 договору); - сторони зобов`язуються укласти основний договір 01.12.2013 (п. 1.4 договору); - сторони обумовили, що в пізніше погоджений час та місце, 1 грудня 2013 вони прийдуть до нотаріуса для укладення основного договору (п. 1.6 договору); - істотною умовою основного договору є те, що продавець зобов`язується передати об`єкт нерухомості у власність продавця, а покупець зобов`язується прийняти об`єкт нерухомості та оплатити його у вартості 470 000,00 грн (п. 1.7 договору); - на підтвердження дійсних намірів сторін в укладенні основного договору покупець передає продавцю грошові кошти в розмірі 470 000,00 грн (п. 2.1 договору); - зазначена сума розцінюється сторонами як повний розрахунок за об`єкт нерухомості за основним договором (п. 2.2 договору); - сторони погодили, що в момент укладення договору, продавець передає покупцю об`єкт нерухомості (п. 3.3 договору); - цей договір є укладеним з моменту його підписання сторонами (п. 6.3. договору); Вказаний договір укладений в простій письмовій формі, нотаріально не посвідчений. Відповідно до розписки про отримання грошових коштів до попереднього договору купівлі-продажу нерухомості № 1/15-10 від 15.10.2013 (а.с. 15) [PERSON] у відповідності до попереднього договору купівлі-продажу нерухомості № 1/15-10 від 15.10.2013 отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 470 000,00 грн, які є повним розрахунком за об`єкт нерухомості, який є предметом договору. В матеріалах справи наявний акт приймання-передачі квартири від 15.10.2013 підписаного між [PERSON] та [PERSON] , про те, що продавець відповідно до попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна № 1/15-10 від 15.10.2013, укладеного сторонами, передав, а покупець отримав квартиру [ADDRESS] (а.с. 16). Позивачем долучено також квитанції на сплату за житлово-комунальні послуги та про їх сплату (а.с. 17-33). Вбачається, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коберською О.Ю. 02.10.2019 винесено виконавчий напис, в якому пропонує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики, посвідченого Коберською О.Ю., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 25.09.2019 за реєстровим № 368, строк виконання зобов`язань за яким настав 02.10.2019, а саме грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн, зареєстрований в реєстрі за № 392 (а.с. 200). Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження № 60366345 від 21.10.2019 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Кравцем В.В. розглянуто заяву про примусове виконання виконавчого напису № 392 виданого 02.10.2019 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики, посвідченого Коберською О.Ю., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 25.09.2019 за реєстровим 368, строк виконання зобов`язань за яким настав 02.10.2019, а саме грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн. Загальна сума, що підлягає стягненню складає 100 000,00 грн. Постановлено відкрити виконавче провадження (а.с. 117-118). Відповідно до постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника винесену в межах виконавчого провадження № 60366345 2019 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Кравцем В.В. постановлено описати та накласти арешт на майно: квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с. 206-208). Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Кравець В.В. звернувся до ДП «Сетам» із заявкою на реалізацію арештованого нерухомого майна від 12.11.2020 в межах виконавчого провадження 60366345 з метою реалізації спірної квартири на електронних торгах (а.с. 197-199). Згідно з висновком про вартість майна, підписаного генеральним директором ТОВ «ЗемЮрКонсалт» Ковальським Р.С. та оцінювачем (свідоцтво про реєстрацію в державному реєстрі оцінювачів України № 56 від 17.01.2014) Нагорною В.М. , суб`єкт оціночної діяльності здійснив незалежну оцінку квартири [ADDRESS] та на підставі виконаних розрахунків, які базуються на порівняльному методичному підході та з урахуванням соціально-економічних умов, що склались на дату оцінки, цивільно-правових обмежень, найбільш вірогідна ринкова вартість об`єкта оцінки становить 473 233,00 грн (а.с. 205). Згідно з протоколом № 517442 проведення електронних торгів: торги відбулися 03.12.2020, реєстраційний номер лота: 453103, найменування майна: трикімнатна квартира, загальною площею 56,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , ціна продажу 832 890,08 грн, переможець торгів: [PERSON] , сума яку необхідно перерахувати на рахунок продавця 791 245,58 грн. Зазначені суми мають бути сплачені переможцем до 05.01.2021 (а.с. 34-35). В акті приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кравця В.В. про проведенні електронні торги від 05.01.2021 виданого на підставі Протоколу проведення електронних торгів № 517442 від 03.12.2020, сформованого ДП «Сетам» в Системі електронних торгів арештованого майна електронні торги з реалізації майна 18.12.2020 (лот № 453103), зазначено, що даний акт є підставою для видачі свідоцтва про придбання нерухомого майна з електронних торгів нотаріусом (а.с. 114-116). Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження № 60366345 від 05.01.2021 ухваленою приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Кравцем В.В. постановлено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису № 392 виданого 02.10.2019 закінчити (а.с. 119-120). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 259014602 від 31.05.2021 квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS] перебувала у власності [PERSON] (а.с. 125 - 127). Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Щодо вимог про визнання дійсним укладений договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] та визнання за [PERSON] права власності на квартиру За змістом ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18). Об`єктом захисту виступає порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, провадження № 12-127гс19). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частин першої, другої, шостої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Згідно з ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. За змістом ст. 655, ч. 1 ст. 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Судом встановлено, що 15.10.2013 між [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомості № 1/15-10 (а.с. 13-14), відповідно до умов якого сторони зобов`язалися в строк та на умовах цього договору, укласти в майбутньому договір купівлі-продажу (основний договір) на належне продавцю нерухоме майно - спірну квартиру. Вказаний попередній договір нотаріально не посвідчений. Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Отже, законом передбачено можливість у судовому порядку визнати дійсним договір, який не було нотаріально посвідчено внаслідок ухилення однієї сторони від вчинення відповідної дії. Суд враховує, що предметом спірного договору купівлі-продажу є нерухомість. Відповідно до ч. 1 ст. 181, ч.ч. 1, 2 ст. 182 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. За правилами ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 2 ст. 209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Згідно з ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» задекларовано засади державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, до яких віднесено, зокрема, обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав (п. 2); одночасність вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном та державної реєстрації прав (п. 2-1). За термінологією, визначеною в п. 1 ч. 1 ст. 2 цього Закону, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 6-1288цс17 зазначено, що: «Пленум Верховного Суду України в пункті 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу S_1 частки квартири [ADDRESS] укладено 01 травня 2013 року, тобто після набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» від 11 лютого 2010 року N 1878-VI, яким державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомого майна скасовано. З огляду на зазначене, суди апеляційної та касаційної інстанцій дійшли неправильного висновку про те, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується до спірних правовідносин у зв`язку з необхідністю державної реєстрації договору купівлі-продажу нерухомого майна». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20) міститься висновок про те, що «до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. Відтак особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності». Разом з тим, суд враховує, що попередній договір купівлі-продажу, який підлягав нотаріальному посвідченню, не може бути визнано дійсним оскільки від припинив свою дію в силу частини третьої статті 635 ЦК України. Основний договір купівлі-продажу нерухомого майна не може бути визнано судом дійсним з підстав, передбачених статтею 220 ЦК України, оскільки такий договір підлягає нотаріальному посвідченню, а набуті на його підставі права на нерухоме майно - державній реєстрації, отже судовим рішенням не може бути підмінено як процедуру нотаріального посвідчення договору, так і державну реєстрації речових прав на нерухоме майно. Така правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 537/4884/16-ц (провадження № 61-22597св18). На підставі наведеного, суд зазначає, що посилання позивача на ст. 220 ЦК України, як на підставу для визнання договору купівлі-продажу укладеним, є безпідставним та не обґрунтованим. При цьому, суд звертає увагу на ч. 3 ст. 635 ЦК України, за змістом якої зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Позивач та відповідач-1 в умовах попереднього договору від 15.10.2013 (п. 1.4 ) визначили, що сторони зобов`язуються укласти основний договір до 01.12.2013. Судом встановлено, що основний договір у строк, обумовлений у попередньому договорі від 15.10.2013, не був укладений, у зв`язку з чим зобов`язання за попереднім договором припинились. Відтак, підстави для визнання дійсним укладений договір купівлі-продажу спірної квартири відсутні, у зв`язку з чим вказана вимога задоволенню не підлягає. При цьому, суд наголошує, що у частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 цього Кодексу. В силу принципів рівності, змагальності та диспозитивності, обов`язок з доведення обставин, на які посилається сторона, покладається на таку сторону. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 78 ЦПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Вимога позивача про визнання за нею права власності на спірну квартиру ґрунтується на тому, що таке право в неї виникнуло, на її думку, на підставі договору купівлі-продажу, який остання просила визнати дійсним. Водночас, суд відмовив у задоволенні вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, у зв`язку з чим задоволенню не підлягає і похідна вимога про визнання права власності позивача на спірну квартиру. Щодо вимоги про визнання недійсними результатів електронних торгів Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) вказала, що «застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19) вказано, що «ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту)». Згідно із частиною другою статті 16, статтею 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до пункту 1 Порядку електронні торги - продаж майна за допомогою функціоналу центральної бази даних системи електронних торгів, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну. Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до частини першої статті 650 ЦК України особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства. Згідно із частиною четвертою статті 656 ЦК України до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. З аналізу частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України) можна зробити висновок, що процедура набуття майна на електронних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті (частина четверта статті 656 ЦК України). Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином. Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, є державна виконавча служба та організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів. Отже, відчуження майна з електронних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, тому така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 цього Кодексу). Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 910/856/17. Отже, враховуючи, те що відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину (статті 203, 215 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 06.04.2016 у справі № 3-242гс16 зроблено висновок, що при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог Тимчасового порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів. Тобто, для визнання судом електронних торгів недійсним необхідним є: наявність підстав для визнання прилюдних торгів недійсними (порушення правил проведення електронних торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Необхідно також зазначити, що оскільки, виходячи зі змісту частини першої статті 215 ЦК України, підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених саме Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.10.1999 № 68/5 та зареєстрованого в зазначеному Міністерстві 02.11.1999 за № 745/4838 Відповідна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21.05.2021 у справі № 720/2220/19. У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зазначено: «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або пресікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту». Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Системний аналіз зазначених вище норм права, дає підстави зробити висновок, що набуття майна за результатами публічних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна є державна виконавча служба та організатор публічних торгів. Покупцем, відповідно, є переможець публічних торгів. З огляду на викладене, сторонами договору купівлі-продажу, оформленого за результатами проведених публічних торгів, є продавці: державна виконавча служба та організатор публічних торгів, та покупець - переможець публічних торгів. Відповідні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 № 725/3212/16-ц (провадження № 14-3цс18), від 05.05.2018 у справі № 910/856/17 (провадження № 12-128гс18). Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Наслідком визнання результату прилюдних торгів, яким фактично є оформлений у вигляді протоколу про результати торгів договір купівлі-продажу, недійсним є повернення сторін договору купівлі-продажу - продавця і покупця - до первісного стану, тобто реституція як спосіб захисту, що характерний для зобов`язальних відносин. За змістом Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, торги закінчуються підписанням протоколу про результати торгів, який має силу договору. Вирішуючи питання про те хто є продавцем за укладеним за результатами торгів договором необхідно виходити з умов договору, що укладається між державною виконавчою службою та спеціалізованою організацією. Отже, моментом укладення договору купівлі-продажу майна, яке продане на торгах, є момент завершення електронних торгів. При цьому акт про проведені електронні торги, який відповідно до пункту 4 розділу Х Порядку складається після повного розрахунку переможця за придбане майно (тобто після повного виконання договору купівлі-продажу покупцем), є волевиявленням продавця щодо передання проданого майна у володіння покупцю, а не оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах. Зазначених правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.06.2018 у справі № 910/5640/16 (провадження № 14-109гс18). У пунктах 61 - 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 910/856/17 (провадження № 12-128гс18) зазначено, що «набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, є державна виконавча служба та організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів. Ухвалюючи судове рішення у справі про визнання недійсним правочину, укладеного за результатами проведення електронних торгів, порушеної за позовом учасника електронних торгів, в якості відповідачів мають залучатись всі сторони правочину - державна виконавча служба, організатор електронних торгів і переможець таких торгів. Якщо набувачем (переможцем електронних торгів) є фізична особа, справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства». Крім того, суд зазначає, що у постанові Верховного Суду України від 06.04.2016 у справі № 3-242гс16 зроблено висновок, що при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог Тимчасового порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів. Судом встановлено, що позивач не є стороною оскаржуваного правочину, у зв`язку з чим позивач повинен обґрунтувати в чому саме полягає порушення її прав укладенням оскаржуваного правочину. Позивач своє порушене право обґрунтовує тим, що саме вона є власником квартири, яка була об`єктом електронних торгів. Однак, як встановлено судом вище, позивач не являється власником спірної квартири та ніколи не набувала її у власність. Доказів протилежного суду не надано. На підставі наведеного, судом встановлено, що результати електронних торгів, проведених 03.12.2020, оформлені протоколом № 517442, жодним чином не порушують права та законні інтереси позивача, що є підставою для відмови у задоволенні вимоги про визнання недійсним результати електронних торгів, проведених 03.12.2020, які оформлені протоколом № 517442. Щодо доводів позивача про те, що спірна квартира була виставлена на торги без проведення оцінки, через що вартість квартири на електронних торгах була нижча від її ринкової вартості, суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Серед засад виконавчого провадження стаття друга вказаного Закону визначає верховенства права, законність, диспозитивність, справедливість, неупередженість та об`єктивність. Відповідно до п. 1 розділу ІІ до Порядку реалізації арештованого майна затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2831/5 реалізація майна здійснюється після визначення його вартості (оцінки) відповідно до статті 57 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 3 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання. На виконання вказаного вище положення Закону приватним виконавцем було залучено для проведення оцінки суб`єкта оціночної діяльності, котрим складено звіт про оцінку майна. Згідно висновку про вартість майна, підписаного генеральним директором ТОВ «ЗемЮрКонсалт» Ковальським Р.С. та оцінювачем (свідоцтво про реєстрацію в державному реєстрі оцінювачів України №56 від 17.01.2014) Нагорною В.М. суб`єкт оціночної діяльності здійснив незалежну оцінку квартири [ADDRESS] та на підставі виконаних розрахунків, які базуються на порівняльному методичному підході та з урахуванням соціально-економічних умов, що склались на дату оцінки, цивільно-правових обмежень, найбільш вірогідна ринкова вартість об`єкта оцінки становить 473 233,00 грн. (а.с. 205). Згідно із частиною четвертою статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону. Статтею 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» унормовано, що звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Призначення суб`єкта оціночної діяльності також у повному обсязі узгоджується з ч. 1 ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що для з`ясування та роз`яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, виконавець виносить постанову про залучення експерта або спеціаліста (кількох експертів або спеціалістів), а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання. Відповідно до ч. 5 ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження» За недостовірну чи необ`єктивну оцінку майна суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарювання несе відповідальність у порядку, встановленому законом, а оцінювач - кримінальну відповідальність, про що він має бути попереджений виконавцем. На підставі наведеного, доводи позивача про необ`єктивну оцінку майна є безпідставними та необґрунтованими. Відповідно до ч. 5 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна не зупиняє передачі майна на реалізацію, крім випадків зупинення передачі майна на реалізацію судом. Відповідно до статті 33 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» спори, пов`язані з оцінкою майна, майнових прав, вирішуються в судовому порядку. Відтак, у випадку якщо позивач вважав, що дії (рішення) приватного виконавця, зокрема щодо оцінки майна та передачі нерухомості на реалізацію, остання мала можливість оскаржити у встановленому законом порядку. Отже, чинним законодавством України передбачені підстави відповідальності суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання в разі неналежного виконання (зокрема, недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна) ним своїх обов`язків. Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.03.2018 у справі № 914/881/17, провадження №12-18гс18. Крім того, суд враховує правовий висновок, зроблений у постанові Верховного Суду від 02.05.2018 у справі №910/10136/17, за змістом якої, дії державного виконавця щодо визначення вартості майна боржника у виконавчому провадженні є підготовчими діями з метою проведення прилюдних торгів, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів та мають самостійний спосіб та строки оскарження, а відтак не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними, якщо їх не оскаржено та не визнано незаконними в зазначений спосіб. Крім того, суд зазначає, що відповідно до п. 2.1 попереднього договору від 15.10.2013 (а.с.13-14) сторони передбачили, що на підтвердження дійсних намірів сторін в укладені основного договору покупець передає продавцю грошові кошти в розмірі 470 000,00 грн. Тобто, сторони вартість спірної квартири визначили у розмірі - 470 000,00 грн. Водночас, сума визначена суб`єктом оціночної діяльності та сума, яку необхідно було перерахувати на рахунок продавця за результатами електронних торгів є більшою від ціни, яка зазначена за таку квартиру у попередньому договорі купівлі-продажу від 15.10.2013. Суд зазначає, що вилучення та реалізація майна, що належало відповідачу-1, було здійснено в інтересах належного відправлення судочинства, з метою забезпечення виконання остаточного судового рішення, що є легітимною метою в загальних інтересах суспільства. На підставі наведеного, доводи позивача є непереконливими, безпідставними та необгурнтованими. Щодо доводів позивача про те, що приватний виконавець не повідомляв позивача, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження. Водночас, позивач у даній справі не є стороною виконавчого провадження № 60366345, у зв`язку з чим у виконавця не виникнуло обов`язку щодо надіслання постанов та інших документів ухвалених в межах виконавчого провадження. У постанові Верховного Суду України від 18.11.2015 у справі № 6-1884цс15 зроблено висновок, що сам по собі факт неналежного повідомлення боржника про проведення прилюдних торгів не може бути підставою для визнання таких недійсними. Головна умова, яка повинна бути встановлена судами, це наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів повинно бути присутнє порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними. Щодо доводів позивача про те, що під час продажу спірної квартири діяла ухвала Солом`янського районного суду міста Києва від 18.12.2020, якою було накладено арешт на спірну квартиру, суд зазначає наступне. По-перше, суд зазначає, що позивач посилається на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 18.12.2020 у справі № 760/27888/20, якою було накладено арешт на спірну квартиру. Однак, до матеріалів справи не була подана належним чином завірена копія ухвали суду від 18.12.2020 у справі №760/27888/20. По-друге, згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень ухвала від 18.12.2020 у справі №760/27888/20 не набрала законної сили, оскільки не міститься відповідної відмітки. По-третє, у самій ж ухвалі суду від 18.12.2020 у справі №760/27888/20 зазначено: «Строк пред`явлення до виконання ухвали суду про забезпечення позову три роки.». Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про пред`явлення до виконання вказаної ухвали до проведення електронних торгів. Суд звертає увагу, що пред`явлення ухвали суду до виконання покладається на заявника, який просив накласти арешт. На підставі наведеного, суд не вбачає за можливе взяти до уваги відповідні доводи позивача. Для визнання судом електронних торгів недійсним необхідним є: наявність підстав для визнання прилюдних торгів недійсними (порушення правил проведення електронних торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Підставою для пред`явлення позову про визнання прилюдних торгів недійсними є наявність порушення норм закону при проведенні торгів водночас із порушенням прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює. Сукупність цих обставин позивачем під час розгляду справи не доведено, зокрема не надано належних і допустимих доказів, що було порушення під час проведення електронних торгів, а також не доведено обставин, які б свідчили про порушення його прав і законних інтересів при проведенні електронних торгів. У постанові Верховного Суду України від 29.11.2017 у справі № 668/5633/14-ц викладено правовий висновок, що головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути встановлені й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18.11.2015 у справі № 6-1884цс15, від 25.11.2015 у справі № 6-1749цс15, від 13.04.2016 у справі № 6-2988цс15, від 29.06.2016 у справах № 6-370цс16 та № 6-547цс16. Резюмуючи, суд зазначає, що вимога про визнання недійсним результатів електронних торгів, проведених 03.12.2020 оформлених протоколом № 517442 про проведення електронних торгів від 03.12.2020, з реалізації арештованого майна - трикімнатної квартири загальною площею 56,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , задоволенню не підлягає. Щодо вимоги виключити спірну квартиру з опису майна боржника у ВП №60366345 Суд зазначає, що приватний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення електронних торгів. Отже, дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення електронних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання електронних торгів недійсними. Щодо порушень, допущених державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо, то такі дії (бездіяльність) державного виконавця підлягають оскарженню в порядку, передбаченому вказаним Законом. Отже, дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними. Вказаний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 24.10.2012 у справі № 6-116цс12. Щодо позовної давності Відповідач-2 та відповідач-4 у відзивах на позовну заяву просили суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності, з огляду на що, суд зазначає наступне. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Частинами першою та п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) сформульовано висновок про те, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. У постанові від 16.06.2020 у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня2018 року у справі № 367/6105/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13 (пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15 (пункт 61), № 522/2201/15 (пункт 62) та № 522/2110/15 (пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134)). Суд в межах даної справи відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість, у зв`язку з чим підстав застосовувати наслідки спливу позовної давності відсутні. Щодо неналежного відповідача Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». Суд при розгляді справи має виходити із складу сторін, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Подібні за змістом висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05.04.2019 у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19). Судом встановлено, що позивачем визначено відповідачем-5 - [PERSON] . Так, між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, яку останній не повернув, що стало підставою для звернення до нотаріуса з метою вчинення виконавчого напису, який перебував на виконанні у приватного виконавця Кравця В.В. Суд зазначає, що предметом розгляду у даній справі є визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності та визнання недійсним торгів на електронному майданчику ДП «Сетам». Крім того, суд зазначає, що дослідження правовідносин між [PERSON] та [PERSON] виходить за межі предмету дослідження даного спору. Позивачем не було заявлено жодної позовної вимоги до [PERSON] , у зв`язку з чим, суд приходить висновку, що [PERSON] є неналежним відповідачем, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у частині відповідача-5. Водночас, суд зазначає, що рішення у даній справі впливає на права та інтереси [PERSON] , у зв`язку з чим останній підлягав б залученню до розгляду спору саме в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1. Висновок суду Враховуючи все наведене у сукупності суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у даній справі та вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Судові витрати Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволення не підлягають у повному обсязі, суд прийшов висновку про покладення на позивача судових витрат, що складаються з судового збору. Щодо скасування заходів забезпечення позову За змістом ч.ч. 9, 10, 10 ст. 158 ЦПК України у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням суду. Примірник ухвали про скасування заходів забезпечення позову невідкладно після набрання такою ухвалою законної сили надсилається заявнику, всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також державним та іншим органам, які повинні були та (або) виконували ухвалу про забезпечення позову, для здійснення ними відповідних дій щодо скасування заходів забезпечення позову. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed