Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-27 00:00:00

У лютому 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ВЧ [NUMBER] про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди. В подальшому [PERSON] та [PERSON] надали суду уточнений позов до ВЧ [NUMBER] про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, в якому позивачі вказували, що вони є подружжям. З 29 квітня 1985 року по 26 листопада 2008 року [PERSON] проходила службу у Збройних Силах України. Останнє місце служби позивачки - ВЧ [NUMBER]. На підставі рішення житлової комісії ВЧ [NUMBER] з 03 березня 1995 року сім`ю позивачки у складі двох чоловік прийнято на квартирний облік військової частини. На вказаному обліку перебуває й на цей час. У 2007 році на підставі усної угоди з командуванням військової частини позивачі були зареєстровані та вселені до службової квартири, розташованої у військовому містечку за місцем постійної дислокації ВЧ [NUMBER]: [ADDRESS]. 15 травня 2008 року між [PERSON] , як наймачем, та командиром ВЧ [NUMBER], як наймодавцем, було укладено договір про надання комунальних послуг за місцем фактичного проживання позивачів. Таким чином [PERSON] , як фактичний наймач службового житлового приміщення, а також [PERSON] , як член сім`ї наймача, на законних підставах набули права на користування житлом, протягом тривалого часу безперервно мешкали в службовій квартирі, дотримувалися встановлених правил користування житловими приміщеннями, добросовісно виконували обов`язки квартиронаймачів, своєчасно вносили плату за надання комунальних послуг, бережно ставилися до житлового приміщення та його обладнання. Проте у травні 2019 року, під час знаходження [PERSON] на стаціонарному лікуванні, невстановлені особи самовільно змінили замки у квартирі за місцем мешкання позивачів, а також заволоділи дрібним майном мешканців, що знаходилося у житловому приміщенні. Крім цього, за усним наказом командира ВЧ [NUMBER] позивачам було відмовлено у допуску до займаного житла. [PERSON] вважають дії ВЧ [NUMBER] щодо виселення їх з квартири, яка є єдиним житлом позивачів, а також дії щодо створення їм перешкод у вселенні до житлового приміщення, протиправними, а тому просять зобов`язати ВЧ [NUMBER] вселити їх до займаної квартири та забезпечити безперешкодний доступ до житлового приміщення. Також позивачі, вказуючи на те, що протиправними діями відповідача, що призвело до позбавлення [PERSON] єдиного житла, їм було завдано моральних страждань, враховуючи характер, обсяг, тривалість таких страждань, їх вік та стан здоров`я, просили стягнути з ВЧ [NUMBER] моральну шкоду, грошовий еквівалент якої визначили у 150 000 грн. кожен. 23 травня 2022 року від представника ВЧ [NUMBER] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вимоги [PERSON] та [PERSON] не визнав та просив відмовити в задоволенні позову у зв`язку з його безпідставністю. При цьому у відзиві зазначав, що позивачі вселилися до спірного житлового приміщення з порушенням встановленого законом порядку, а саме порядку отримання службового житла, а тому не набули будь-яких прав щодо нього, зокрема й на користування (в тому числі проживання) ним. Незважаючи на це, [PERSON] дійсно тривалий час користувалися спірним житлом. Проте у травні 2019 року позивачі самостійно, без будь-якого примусу звільнили займане житлове приміщення, забрали свої особисті речі та не виявляли бажання використовувати житло за призначенням в подальшому. Лише у травні 2021 року [PERSON] звернулися до командування ВЧ [NUMBER] з вимогою про їх вселення до квартири. Проте на час звернення будинок, в якому розташована спірна квартира, вже було передано на баланс КЕВ м. Миколаєва, а тому відповідач не має жодних прав щодо цього житла, зокрема й щодо розпорядження ним (в тому числі приймати рішення щодо вселення позивачів). З цієї ж підстави ВЧ [NUMBER] вважала, що вона не є належним відповідачем у вказаному спорі. Проти вимог позивачів про стягнення моральної шкоди відповідач також заперечував, оскільки останніми не доведено належними та допустимими доказами наявність, характер, обсяг моральних страждань та її розмір. В судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним у позові. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов. Заслухавши пояснення позивачів [PERSON] , [PERSON] , представника відповідача [PERSON] , показання свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема встановлено, що з 19 січня 2007 року позивачі перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 68). З 29 квітня 1985 року по 26 листопада 2008 року [PERSON] проходила службу у Збройних Силах України. Останнє місце служби позивачки - ВЧ [NUMBER] (а.с. 13, 14, 15, 16, 17). На підставі рішення житлової комісії ВЧ [NUMBER] від 09 листопада 2004 року №10 з 03 березня 1995 року сім`ю позивачки у складі двох чоловік прийнято на квартирний облік військової частини (а.с. 24). На вказаному обліку сім`я перебуває й на цей час. У 2007 році на підставі усної угоди з командуванням військової частини позивачі були зареєстровані та вселені до службової квартири, розташованої у військовому містечку за місцем постійної дислокації ВЧ [NUMBER]: [ADDRESS] (а.с. 19-20, 22-23, 44). 15 травня 2008 року між [PERSON] , як наймачем, та командиром ВЧ [NUMBER], як наймодавцем, було укладено договір про надання комунальних послуг за місцем фактичного проживання позивачів (а.с. 26). У вказаному приміщенні позивачі мешкали до травня 2019 року, належним чином виконували обов`язки щодо сплати вартості комунальних послуг (а.с. 44, 46-52). Вказані обставини не оспорювалися учасниками справи в судовому засіданні та знайшли своє належне підтвердження матеріалами справи. Аналізуючи вимоги та заперечення учасників справи, суд виходить з наступного. 1)В частині вимог [PERSON] до ВЧ [NUMBER] про зобов`язання вчинити певні дії (вселити до спірної квартири та забезпечити безперешкодний доступ до житлового приміщення): Відповідно до ч. 1 ст. 47 Конституції України, ст. 1 ЖК України кожен громадянин має право на житло. Громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими актами законодавства України (ст. 31 ЖК України). Облік потребуючих поліпшення житлових умов громадян, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, що мають житловий фонд і ведуть житлове будівництво або беруть пайову участь у житловому будівництві, здійснюється за місцем роботи, а за їх бажанням - також і за місцем проживання. Нарівні з ними беруться на облік громадяни, які залишили роботу на цих підприємствах, в установах, організаціях у зв`язку з виходом на пенсію (ч. 1 ст. 37 ЖК України). Жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов та внесені до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, крім випадків, передбачених статтями 42-1, 46, частинами першою і другою статті 54, частиною першої статті 90, частиною шостою статті 101, статтями 102, 110, частиною першою статті 114 цього Кодексу, а також інших випадків, передбачених законодавством України (ст. 42 ЖК України). Згідно ч.ч. 1-4 ст. 43 ЖК України громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Порядок визначення черговості надання громадянам жилих приміщень встановлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України. З числа громадян, взятих на облік потребуючих поліпшення житлових умов, складаються списки осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень. Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень). Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради (ч. 1 ст. 118 ЖК України). Перелік категорій робітників, яким може бути надано службові жилі приміщення, встановлюється законодавством України. Відповідно до законодавства України у випадках, які визначаються Кабінетом Міністрів України, службові жилі приміщення можуть надаватися окремим категоріям військовослужбовців (ст. 119 ЖК України). Порядок надання службових жилих приміщень установлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншого громадського об`єднання (ст. 121 ЖК України). На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради видає громадянинові спеціальний ордер (ст. 122 ЖК України). Відповідно до ч.ч. 1, 9 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на час вселення позивачів до службового житла) військовослужбовці забезпечуються жилими приміщеннями державою. Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) та членам їх сімей, які проживають разом з ними, надається жиле приміщення, що має відповідати вимогам статті 50 Житлового кодексу України. До одержання постійного жилого приміщення військовослужбовцям, зазначеним у цьому пункті, надаються службові жилі приміщення. Офіцери, прапорщики, мічмани і військовослужбовці надстрокової служби мають право на першочергове одержання жилих приміщень на підставах, встановлених Житловим кодексом України. Згідно п.п. 1, 9, 10, 13 «Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України», затвердженого наказом Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року №20 (в редакції, чинній на час вселення позивачів до службового житла) за рахунок житлових фондів Міністерства оборони України забезпечуються житлом за місцем служби військовослужбовці та члени їх сімей (стаття 64 Житлового кодексу України), які проходять військову службу у військових частинах, в установах, на підприємствах, в організаціях (у тому числі і в госпрозрахункових), військових навчальних закладах, військових комісаріатах, санаторіях, поліклініках, госпіталях, військових прокуратурах, військових судах, комендатурах, квартирно-експлуатаційних частинах (КЕЧ) районів, кафедрах (факультетах, відділеннях) військової підготовки цивільних вищих навчальних закладів, інженерно-технічних батальонах, в єдиній системі управління повітряним рухом, військових представництвах на підприємствах та в організаціях (установах), лінійних органах військових сполучень на залізничному, водному і повітряному транспорті, Товаристві сприяння оборони України та Військах цивільної оборони України. Військовослужбовці визнаються такими, що потребують поліпшення житлових умов, на загальних підставах відповідно до чинного законодавства. Облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, ведеться у військових частинах та квартирно-експлуатаційних частинах районів. Військовослужбовці, зараховані на квартирний облік, заносяться до книги обліку осіб, які перебувають в черзі на одержання жилих приміщень. Військовослужбовці перебувають на квартирному обліку у військовій частині та КЕЧ району до отримання жилого приміщення. Жилі приміщення військовослужбовцям надаються за рішенням житлової комісії військової частини, погодженим з начальником квартирно-експлуатаційної частини району. Списки розподілу жилої площі по військовій частині з необхідними документами направляються через квартирно-експлуатаційну частину району на затвердження начальнику гарнізону. Затверджений начальником гарнізону список передається на затвердження і оформлення ордерів виконавчому комітету відповідної Ради народних депутатів, а в закритих військових містечках є підставою для оформлення ордерів квартирно-експлуатаційною частиною району. Військовослужбовцям, які перебувають на квартирному обліку, жилі приміщення надаються згідно з чергою. На підставі рішення про надання жилого приміщення виконавчий комітет Ради народних депутатів, а в закритих військових містечках - квартирно-експлуатаційні частини району, видають ордер на вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути виданий лише на вільне жиле приміщення. Ордер вручається безпосередньо військовослужбовцю, працівнику (невійськовослужбовцю), на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі (п.п. 14, 17, 27, 29 Положення). Ордер є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (ч. 1 ст. 122 ЖК України). Судом встановлено, що позивачі вселилися до службового житла без отримання окремого ордера на житлове приміщення, а саме на підставі усної угоди з командиром військової частини, тобто з порушенням встановленого законом порядку. Проте останні за згодою власника житла зареєструвалися, протягом дванадцяти років відкрито та безперервно мешкали в службовій квартирі, своєчасно вносили плату за надання комунальних послуг (а.с. 19-20, 22-23, 44, 46-52). При цьому, статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом ст. 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі §1 ст. 8 конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Водночас, Верховний Суд у своїй постанові від 24 лютого 2021 року справі №296/4642/19 прийшов до правового висновку, що тривалий час проживання в житлі (незалежно від правового режиму) є достатньою підставою для того, щоб вважати його належним особі. За такого, доводи представника відповідача про те, що оскільки позивачі вселилися до спірного житлового приміщення з порушенням встановленого законом порядку, а саме порядку отримання службового житлового приміщення, а тому не набули будь-яких прав щодо нього, зокрема й на користування (проживання) ним, суд вважає хибними. Згідно ст. 123 ЖК України порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу. Зокрема, наймач має право використовувати житлове приміщення для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, передбачених ч. 3 ст. 71 ЖК України. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст. 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними (ст. 125 ЖК України). Крім цього, згідно п.п. 25, 26 «Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року №380 підлягають виселенню із службового жилого приміщення (зі службової жилої площі) без надання іншого жилого приміщення: військовослужбовці та члени їх сімей, які порушують умови утримання жилих приміщень, систематично його руйнують чи використовують його не за призначенням, або створюють умови, які унеможливлюють проживання інших осіб; особи, звільнені з військової служби, які мають вислугу менше ніж 10 років, крім випадків, передбачених законодавством; особи, які самоправно зайняли службове житлове приміщення (службову житлову площу); колишні члени сім`ї військовослужбовця, які залишилися проживати у ньому після розірвання шлюбу (у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу); інші особи у випадках, встановлених законодавством. Виселення з гуртожитку (сімейного гуртожитку) без надання іншого жилого приміщення здійснюється відповідно до статей 116, 132 Житлового кодексу Української РСР. Не підлягають виселенню з гуртожитку (сімейного гуртожитку) без надання іншого жилого приміщення особи, зазначені у статті 125 Житлового кодексу Української РСР. Особи, звільнені з військової служби, які були забезпечені службовим жилим приміщенням, жилою площею у гуртожитку (сімейному гуртожитку) та залишені на обліку військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання, не підлягають виселенню до забезпечення їх встановленим порядком постійним житлом. На обґрунтування своїх вимог в частині зобов`язання вселення та забезпечення безперешкодного доступу до житла позивачі посилаються на дії відповідача щодо їх незаконного виселення зі службового житлового приміщення та подальшого створення перешкод у допуску та користуванні житлом. Однак останніми ні особисто, ні на пропозицію суду не надано жодних доказів на підтвердження обставин щодо прийняття відповідачем будь-яких рішень або вчинення будь-яких дій, направлених на примусове виселення позивачів або створення їм перешкод у користуванні житлом. Не містять таких доказів й матеріали справи. Навпаки, вказані обставини оспорювалися стороною відповідача в судовому засіданні та були спростовані показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , які пояснили, що у травні 2019 року позивачі самостійно, без будь-якого примусу звільнили спірне житлове приміщення, забрали частину особистих речей та не виявляли бажання використовувати житло за призначенням в подальшому. Також свідок [PERSON] пояснила, що через деякий час після виселення позивачі самостійно звільнили житлове приміщення від усього свого майна. Протягом тривалого часу житловим приміщенням не користувалися. Під час спілкування з близькими родичами позивачів свідок дізналася, що [PERSON] не планують в подальшому мешкати у спірному житловому приміщенні. Таким чином, позивачами не доведено належними, допустимими та достатніми доказами необхідних обставин на підтвердження своїх позовних вимог, а саме обставин, що підтверджують їх примусове виселення відповідачем або створення останнім їм перешкод у користуванні спірним житлом. Проте згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Недоведення стороною позивача належними доказами обставин, що підтверджують його вимоги, є підставою для відмови у задоволенні позову. Разом з тим підлягає врахуванню й те, що на час подачі позову будинок, в якому розташована спірна квартира, знаходиться на балансі КЕВ м. Миколаєва (а.с. 102). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власникові. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами (ч.ч. 2, 3 ст. 326 ЦК України). Тобто, ВЧ [NUMBER] на час розгляду справи не є власником (балансоутримувачем) спірного житлового приміщення, що вказує на те, що остання не має жодних прав щодо цього житла, зокрема й щодо розпорядження ним (в тому числі приймати рішення або вчиняти дії щодо вселення позивачів), а також відповідати за пред`явленим позовом. Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. За встановлених обставин, на думку суду, ВЧ [NUMBER] є неналежним відповідачем у вказаному спорі. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Зазначений висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц. Під час розгляду справи судом позивачам було роз`яснено право на заміну первісного відповідача належним або залучення до участі у справі у якості співвідповідача КЕВ м. Миколаєва, проте останні не вбачали підстав для вказаної процесуальної дії. За встановлених обставин, у задоволенні позову [PERSON] в частині зобов`язання вчинити певні дії слід відмовити. 2)В частині вимог [PERSON] до ВЧ [NUMBER] про стягнення моральної шкоди: Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 9 ч. 1 ст. 16 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України особа, якій неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю завдана моральна шкода, має право вимагати відшкодування такої шкоди особою, яка її завдала, за наявності вини останньої. Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно ч.ч. 3-5 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п.п. 5, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Тобто, необхідними передумовами для відшкодування моральної шкоди є наявність сукупності обов`язкових елементів: протиправність діяння заподіювача шкоди; наявність моральної шкоди; причинний зв`язок між протиправними діями та самою шкодою; вина заподіювача шкоди. Відсутність хоча б одного обов`язкового елемента унеможливлює вирішення питання відшкодування моральної шкоди. Проте, як встановлено судом вище, позивачами не доведено належними, допустимими та достатніми доказами наявності протиправних дій з боку відповідача, що призвели до завдання їм моральної шкоди. А тому вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають. 3)В частині розподілу між сторонами судових витрат: Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати позивачів складаються зі сплаченого судового збору. Сторона відповідача судових витрат не понесла. Враховуючи те, що в задоволенні вимог позивачів було відмовлено в цілому, а тому понесені останніми судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed