Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами до ТОВ "Агрофірма Корнацьких", [PERSON] , про визнання договору оренди землі недійсним. В обґрунтування позову зазначено, що він є власником земельної ділянки площею 5.1508 га, кадастровий номер 4823980400:02:000:0119, що розташована в межах території Багачівської сільської ради Первомайського(Кривоозерського) району Миколаївської області, яка перебуває в оренді ТОВ "Агрофірма Корнацьких", на підставі договору оренди землі №194/К, укладеного 01 січня 2005 року між [PERSON] , підписаного від його імені за довіреністю [PERSON] та ТОВ "Агрофірма Корнацьких". Посилаючись на те, що договір оренди укладений з порушенням вимог ч.3 ст.238 ЦК України, та має бути визнаний недійсним з підстав, передбачених ст.ст.203, 215 ЦК України, оскільки позивач не мав волевиявлення на укладення із відповідачем договору оренди землі, взагалі не знав про його існування, при цьому при підписанні спірного договору оренди повноваження [PERSON] вже закінчились, тому просив позов задовольнити, скасувати державну реєстрацію договору оренди та стягнути з відповідачів судовий збір. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідачі в\~судове засідання\~не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином. У своєму відзиві просили відмовити у задоволенні позову, з викладених у ньому підстав, здійснювати розгляд справи без їхньої участі. Крім того, представником відповідача - ТОВ "Агрофірма Корнацьких" подано заяву про застосування до позовних вимог строку позовної давності. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, надані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно положень ст.5\~ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За положеннями ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст.12 ЦПК України). Положеннями ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями ст.89\~ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 5.1508 га, кадастровий номер: 4823980400:02:000:0119, що розташована в межах території Багачівської сільської ради Первомайського(Кривоозерського) району Миколаївської області, що підтверджено даними Державного акту на право власності на земельну ділянку серія МК №088085, виданого Кривоозерською райдержадміністрацією 30 вересня 2003 року(а.с.11), даними Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-4808433672020, виданого 14 січня 2020 року(а.с.12). 01 січня 2005 року [PERSON] , який діяв в інтересах [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої довіреності серія ВАР №521201, реєстраційний №8386 від 10 жовтня 2003 року, підписав із ТОВ "Агрофірма Корнацьких", договір оренди землі №194/К, площею 5,15 га, строком на 50 років з терміном закінчення 31 грудня 2054 року(а.с.138-141). Вказаний договір зареєстрований в Кривоозерському райвідділі МРФ, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 28 серпня 2006 року(зворот а.с.139), що підтверджується даними Відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про інше речове право: 37538928 від 28 липня 2020 року(а.с.137). Позивач вказував про відсутність строку дії нотаріально посвідченої довіреності серії ВАР №521201(реєстраційний №8386) від 10 жовтня 2003 року, яка була видана ним на представлення його інтересів [PERSON] , що не оспорюється сторонами. Відповідачем [PERSON] у своєму відзиві від 20 листопада 2021 року підтверджено, що довіреність, видана Цапком на його ім`я була без зазначення строку її дії(а.с.95). Згідно з положенням ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Отже відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). Положеннями ч.3 ст.203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Згідно положень ч.1 ст.627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, наявність волевиявлення особи має бути обов`язкова, особа має бажати настання правових наслідків за укладеним договором, набувати права та обов`язки, що витікають із умов договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). За положеннями ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Положеннями ст.207 ЦК України визначені загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно положень ч.2 визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до положень ч.4 ст.124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. За положеннями ст.ст.13, 14 Закону України "Про оренду землі" (тут і далі в редакції станом на 01 січня 2005 року) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Відповідно до положень ч.1 ст.4 Закону України "Про оренду землі"(далі - Закон) орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Положеннями ч.1 ст.16 Закону передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Згідно положень ч.1 ст.15 Закону визначено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Згідно змісту договору оренди від 01 січня 2005 року від імені орендодавця [PERSON] діяв його представник [PERSON] за нотаріально посвідченою 10 жовтня 2003 року довіреністю. Як визначено положеннями ст.386 ЦК УРСР 1963 р., який був чинним на час видачі [PERSON] довіреності, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується виконати від імені й за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Повірений зобов`язаний виконати дане йому доручення відповідно до вказівок довірителя. Повірений вправі відступити від цих вказівок, якщо за обставинами справи це необхідно в інтересах довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав своєчасно відповіді на свій запит. В цьому разі повірений зобов`язаний повідомити довірителя про допущені відступи, як тільки повідомлення стало можливим ст.388 ЦК УРСР 1963 р.). За положеннями ст.62 ЦК УРСР 1963 р., визначено, що угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов`язки особи, яку представляють. Згідно положень ч.1 ст.67 ЦК УРСР 1963 р. строк дії довіреності не може перевищувати трьох років. Якщо строк у довіреності не зазначений, вона зберігає силу протягом одного року з дня її вчинення. Посвідчена державним нотаріусом довіреність, що призначається для вчинення дій за кордоном і не містить вказівки про строк її чинності, зберігає силу до її скасування особою, яка видала довіреність. Положеннями п.1 ч.1 ст.69 ЦК УРСР 1963 р. регламентовано, що чинність довіреності припиняється закінченням строку довіреності. Відповідно положень ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно положень ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Так, для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Як згідно положень ч.1 ст.215 ЦК України, так і положень ст.ст.229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. Разом з тим, у випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Положеннями ч.1 ст.205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. За положеннями ст.6 та ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тобто, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Відповідно до положень ч.1 ст.14 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. Згідно положень ч.1 ст.15 Закону України "Про оренду землі", істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог положень ст.ст.4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Відповідно до положень ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є не вчиненими. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц(провадження №14-499цс19) зазначено, що: такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом з цим, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. З цих підстав, Велика Палата Верховного Суду вказала, що в даному випадку позивачу слід звертатись до суду не з позовом про визнання правочину недійсним, а з позовом про усунення перешкод у користуванні належним позивачу майном, в даному випадку - земельною ділянкою. При цьому, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, висловленого в постанові Верховного Суду від 22 квітня 2015 року у справі №6048цс15, зазначивши, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не підлягає визнанню недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Оскільки позивачем оспорюється факт укладання правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а при вирішенні спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення. За такого, [PERSON] , укладаючи 01 січня 2005 року, від імені [PERSON] , договір оренди землі із ТОВ "Агрофірма Корнацьких", не був уповноважений власником цієї землі на вчинення таких дій, з огляду на припинення чинності довіреності в зв`язку із закінченням її строку, тобто не мав необхідний обсяг цивільної дієздатності на час вчинення правочину. При цьому слід вказати, що зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем), в даному випадку - ТОВ "Агрофірма Корнацьких" треба розглядати як таке, що не пов`язане із позбавленням власника його права володіння на ці земельні ділянки. У цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимог про повернення цієї земельної ділянки, тобто пред`явити негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок. Аналогічний висновок міститься в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц (пункт 71), від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (пункт 97). Таким чином, власник земельної ділянки, якої в даному випадку є позивач [PERSON] , вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсності змісту правовідносин, які склалися у зв`язку з фактичним використанням земельної ділянки. Крім того, як вказано у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 серпня 2020 року у справі №125/702/17 (провадження №61-48842св18) зазначено, що реєстрація неукладеного між сторонами договору оренди порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю - земельними ділянками. А тому, за положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. В постановах Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17 та від 15 липня 2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Разом з\~тим,\~суд позбавлений\~можливості вирішити\~зазначені питання,\~оскільки таких\~позовних вимог\~позивачем [PERSON] \~не заявлялось,\~тому викладені\~обставини в\~своїй сукупності\~свідчать про\~те,\~що в\~задоволенні позовних\~вимог [PERSON] \~про визнання\~недійсним договору\~оренди земельної\~ділянки,\~слід відмовити з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту. За таких обставин суд не розглядає питання застосування наслідків пропуску позовної давності щодо цієї позовної вимоги, оскільки немає підстав для задоволення цієї позовної вимоги, позаяк суд розглядає питання про застосування позовної давності лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (пункти 69-73, 137-139), від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц (пункт 65-66)). Згідно положень ст.2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За положеннями ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"\~загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав. В положеннях п.п.6 п.2 ч.1\~ст.4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"\~вказано, що державній реєстрації прав підлягає право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки. Відповідно до положень п.1 ч.1\~ст.27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"\~державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт не завершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Згідно положень ч.1\~ст.26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"\~за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. За положеннями абз.3 ч.3 ст.26\~Закону України\~"Про\~державну реєстрацію\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~їх обтяжень" ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Судом встановлено, що на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 53367288 від 30 липня 2020 року, прийняте державним реєстратором Центру надання адміністративних послуг м.Южноукраїнська Бернацькою В.О. щодо земельної ділянки площею 5,1508 га з кадастровим номером 4823980400:02:000:0119, 28 липня 2020 року зареєстровано право оренди ТОВ "Агрофірма Корнацьких", на зазначену земельну ділянку, номер запису про інше речове право: 37538928. Підставою для державної реєстрації права оренди ТОВ "Агрофірма Корнацьких" на вказану земельну ділянку став договір оренди землі, серія та номер: 194/К, виданий 01 січня 2005, видавник: сторони договору: орендар - товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Корнацьких" та орендодавець - [PERSON] .. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 серпня 2020 у справі №125/702/17 (провадження №61-48842св18) зазначено, що: "реєстрація неукладеного між сторонами договору оренди порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю - земельною ділянкою площею 1,2056 га, яка розташована на території Войнашівської сільської ради Барського району Вінницької області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Отже, реєстрація права оренди ТОВ "Міжлісся" на вищевказану земельну ділянку, коли договір оренди [PERSON] фактично не підписувала, тобто цей правочин є неукладеним, не відповідає вимогам закону. За змістом ст.391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. При цьому, обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права. На підставі викладеного, обґрунтованими є доводи позовної заяви про наявність правових підстав для скасування державної реєстрації договору оренди (запису про проведену державну реєстрацію), проведеної ДП «Центр державного земельного кадастру» щодо земельної ділянки площею 1,2056 га, яка належить [PERSON] та розташована на території Войнашівської сільської ради барського району Вінницької області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва». В ході судового розгляду встановлено, що договір оренди землі №194/К від 01 січня 2005 року є неукладеним, саме з цих підстав суд приходить до висновку, що підлягає скасуванню державна реєстрація (запис) договору оренди землі, проведена 28 липня 2020 року.\~Тому в частині позовних вимог про скасування державної реєстрації, суд приходить до висновку про їх задоволення. Згідно з положеннями ст.256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта\~статті 267 ЦК України). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. ВС наголосив, що вказані приписи про застосування строку позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Натомість до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Проаналізувавши заявлені позовні вимоги, суд приходить до висновку, що даний позов, який полягає в усуненні перешкод володіючому власнику у користуванні та розпорядженні своїм майном, є негаторним. А отже, на спірні правовідносини не розповсюджується позовна давність, оскільки особа, яка є власником нерухомого майна, не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц, від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц, постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 125/702/17, від 19 серпня 2020 року у справі № 358/815/17. Зважаючи на викладене суд не вбачає підстав застосовувати позовну давність до даних правовідносин. У відповідності до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з квитанції про сплату судового збору(а.с.1) позивачем сплачено лише за одну позовну вимогу - 908 грн. судового збору. З заявлених двох позовних вимог, задоволено одну, тобто з відповідачів слід стягнути в рівних частках на користь держави судовий збір в сумі 908.00 грн.. Згідно з положень ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до положень ч.4 ст.137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Із наведеного вище слідує, що сторона,\~яка заявляє\~вимогу про\~відшкодування витрат\~на професійну\~правничу допомогу,\~зобов`язана\~надати відповідні\~докази,\~які у\~причинно-наслідковому\~зв`язку\~підтверджують затрачений\~час на\~правову допомогу, надану в справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги та фактичну передачу виконаних адвокатом робіт, які, зокрема, можуть міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Так, із матеріалів справи вбачається, що позивач заявив про стягнення з відповідача 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, при обґрунтуванні яких посилається лише на акт наданих послуг від 23 липня 2021 року, рахунок-фактура №23/07-2021 від 23 липня 2021 року, довідка №23/07-2021 від 23 липня 2021 року. Аналізуючи надані докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав у задоволенні вимог позивача в частині стягнення з відповідачів на його користь витрат на правничу допомогу, оскільки до матеріалів позовної заяви не долучено підтвердження понесення позивачем судових витрат, а саме квитанцію, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, який підтверджував факт понесення [PERSON] витрат на правову допомогу у сумі 10 000 грн.. Враховуючи викладене, та

Outcome: partial