Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-12 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачів на користь АТ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 07.03.2019 у розмірі 15018,07 грн. а також судові витрати за сплачений судовий збір. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт [PERSON] (далі Позичальник) отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 8620.12 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. При укладенні Кредитного договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України якою установлено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. [INFO] позичальник [PERSON] помер, а його спадкоємці мали право подати заву про прийняття або про відмову від спадщини у строк з 03.12.2015 по 03.06.2016. Такими спадкоємцями, які постійно проживали разом із спадкодавцем час відкриття спадщини є відповідачі [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідачів. 16.11.2021 позивачем була направлена претензія кредитора до Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори, у відповідь на яку отримано відповідь, у якій зазначено, що спадкоємці померлого [PERSON] із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались. Позивач вважає, що відповідачі прийняли спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого позичальника. Спадкування обов`язків відбулося відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, так як відповідачі не відмовилися від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки, а саме 6 місяців від дня відкриття спадщини. При цьому, позивач зазначив, що згідно з ч.3 ст.1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Представник позивача у судове засідання не прибув, у позовній заяві зазначив, що у разі неявки в судове засідання відповідачів, не заперечує проти розгляду справи у його відсутності та ухвалення заочного рішення у справі. Відповідачі у судове засідання не прибули, будучи належним чином повідомлені про місце, дату та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили, відзиву на позов не подали. У відповідності до вимог ст.280 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Беручи до уваги положення ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, а також те, що відповідачі клопотань про відкладення судового засідання на адресу суду не направляли, в силу положень ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає за доцільне здійснити судовий розгляд за їх відсутності. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинство більш ефективно. Враховуючи вищезазначене, суд вважає за можливе і доцільне розглянути справу у відсутності сторін та при наявних матеріалах справи, яких достатньо, щоб вирішити питання про права та обов`язки сторін, з ухваленням заочного рішення. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, суд вважає за можливе не здійснювати фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що буде відповідати приписам ст.247 ч.2 ЦПК України. Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні письмові докази в їх сукупності, встановивши таким чином фактичні обставини справи, суд прийшов до таких висновків. Відповідно до змісту ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ст.ст.1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України, окрім іншого передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому, статтею 12 ЦПК України установлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ч.ч.1, 3 ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як визначено в статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). За положеннями ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Копією Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, окрім іншого, установлено, що [PERSON] , [INFO] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 8620.15 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 15). Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Копією ухвали Рожнятівського районного суду Івано-Франківські області від 17.09.2019 (а.с.40) установлено, що з актового запису про смерть №38 від 04.12.2015 виконавчого комітету Торговицької сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області вбачається, що відповідач [PERSON] помер [INFO] , у зв`язку з чим суд постановив провадження у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення боргу закрити, у зв`язку зі смертю відповідача. На час відкриття спадщини зобов`язання померлого [PERSON] за кредитним договором з повернення кредитних коштів та відсотків, що були нараховані за його життя, залишилися невиконаними. Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Останнім місцем проживання [PERSON] було за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено копією паспорта громадянина України (а.с.38). Спадкування, перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах. У такому разі відбувається зміна суб`єктного складу у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного із їх учасників. Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту. За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Законодавством визначено, що у подібних випадках відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками. Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття, або, якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини. Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту. У поданій позовній заяві АТ КБ «ПриватБанк» посилається на те, що відповідачі прийняли спадщину після смерті [PERSON] , оскільки постійно проживали із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не подали у шестимісячний строк заяв про відмову від спадщини. Відповідно до частини третьої ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого статтею 1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша ст.1270 ЦК України ). Матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] та [PERSON] протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, подали заяви про прийняття або про відмову від прийняття спадщини. Однак, довідкою №864 від 20.06.2022, виданою Рожнятівською селищною радою Калуського району Івано-Франківської області (а.с.62) установлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані та проживали разом із померлим [PERSON] за вищезазначеною адресою. Тобто підтверджено, що відповідачі, проживаючи разом із спадкодавцем [PERSON] , прийняли спадщину у встановленому законом порядку. Згідно з ч.2 ст.1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. 11.11.2021 АТ КБ «ПриватБанк» направив на адресу Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори Івано-Франківської області претензію кредитора (а.с.43). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. З відповіді завідувача Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори від 24.11.2021 (а.с.44) установлено, що до майна померлого [PERSON] , який помер [INFO] із заявами про прийняття спадщини, про відмову від спадщини та іншими заяви після його смерті ніхто не звертався. Отже судом установлено, що відповідачі, які є спадкоємцями позичальника [PERSON] , не виконали свого обов`язку, передбаченого частиною першою статті 1281 ЦК України, щодо повідомлення АТ «ПриватБанк» про смерть позичальника. 02.12.2021 АТ КБ «ПриватБанк» направило відповідачам [PERSON] та [PERSON] листи-претензії про добровільне погашення кредитної заборгованості [PERSON] відповідно до вимог статті 1282 ЦК України (а.а. 44-46). У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців. Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи. Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, за правилом частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора. Урахування вартості спадщини дає підстави стверджувати, що спадкоємець може задовольнити вимоги кредитора спадкодавця за рахунок іншого власного майна, що не входить до складу спадщини, якщо успадковане майно становить для спадкоємця більший інтерес, ніж те власне майно, яке спадкоємець може передати кредитору в рахунок погашення заборгованості. Згідно з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 22.01.2020 року справі № 306/2000/16-ц, при вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора необхідно з`ясувати коло спадкоємців, встановити належність спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартість отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника. Враховуючи вищенаведені норми, можна прийти до висновку, що спадкоємці померлого позичальника, який не виконав умови кредитного договору, прийнявши спадщину, у силу статтей 1281, 1282 ЦК зобов`язані задовольнити вимоги кредитора у межах вартості спадщини. З відповіді завідувача Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори від 17.06.2021 (а.с.63) установлено, що після смерті [PERSON] , який помер [INFO] спадкова справа не заводилась, заповіт від імені померлого не посвідчувався. Банком заявлено вимогу про стягнення заборгованості, але у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачі одержали будь-яке майно у спадщину після смерті [PERSON] та їм передано таке майно у натурі, тобто не доведено факту наявності та розміру спадкового майна. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, враховуючи те, що позивачем не надано доказів стосовно наявності спадкового майна та його вартості, в межах якої може бути стягнуто заборгованість, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в заявлених ним межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення. Питання судових витрат, пов`язаних з розглядом справи суд вирішує у відповідності до ст.141 ЦПК України та враховує, що оскільки суд прийшов до переконання про необхідність відмови в задоволенні позову, тому судові витрати, понесені позивачем, не підлягають відшкодуванню з відповідачів. На підставі викладеного та ст.ст.526, 608, 626, 628, 629, 1048, 1054, 1216, 1219, 1220, 1268, 1270, 1281, 1282 ЦК України,

Outcome: dismissed