Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-18 00:00:00

у листопаді 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив: - усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою кадастровий номер 8000000000:90:066:0053, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування; - усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою кадастровий номер 8000000000:90:066:0054, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування; - усунути перешкоди в користуванні будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] ; - усунути перешкоди в користуванні будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що 28.09.2020 року [PERSON] набув право власності на земельні ділянки та будинки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] , на підставі відповідних договорів дарування. Попередніми власниками вказаного нерухомого майна є [PERSON] і [PERSON] , які в свою чергу придбали вказане нерухоме майно у ТОВ «Інвест Хіллс». На момент придбання [PERSON] та [PERSON] вказаного нерухомого майна, [PERSON] проживав у спірних будинках за їх згодою та повинен був звільнити будинки до 31.12.2020 року. Позивач зазначає, що відповідач, 17.10.2019 року, підробивши установчі документи на будинки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] , здійснив реєстрацію права власності на спірні об?єкти нерухомого майна. 07.12.2019 року зазначена реєстрація була скасована рішенням Міністерства юстиції України. Позивач зазначає, що відповідач самовільно здійснив захоплення спірного нерухомого майна, чим порушує права позивача як власника на володіння та розпорядження майном. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 15.11.2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків (а.с. 58-59). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 01.12.2021 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с. 66). 11.02.2022 року до суду надійшов відзив на позов від представника відповідача (а.с. 84-96), в якому останній зазначив про те, що 25.12.2007 року [PERSON] придбано дві земельні ділянки [ADDRESS] та [ADDRESS] з кадастровими номерами 8000000000:90:066:0053, 8000000000:90:066:0054. У 2008 році [PERSON] закінчив будівництво двох будинків садибного типу, що знаходяться за вказаною вище адресою. З 2008 року [PERSON] проживає у будинку [ADDRESS] . В подальшому відповідач зареєстрував право власності на вказані будинки, однак, наказом Міністерства юстиції України від 06.01.2020 року скасовано державну реєстрацію права власності відповідача, вказаний наказ відповідачем оскаржено до Окружного адміністративного суду м. Києва. В подальшому відповідач дізнався, що 27.05.2020 року приватним нотаріусом Василенком О.А. проведено державну реєстрацію права власності на спірні будинки за [PERSON] . Відповідач вказує, що [PERSON] заволоділа будинками за підробленими документами. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22.06.2022 року закрито підготовче провадження (а.с. 180). Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, суд надходить до наступних висновків. Аналізом письмових доказів встановлено, що 28.09.2020 року [PERSON] набув у власність житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2091869780000, на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В. за реєстровим номером 683 (а.с. 6-7). Крім того, 28.09.2020 року [PERSON] набув у власність житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2091847680000, на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В. за реєстровим номером 682 (а.с. 13-14). Крім того, 28.09.2020 року [PERSON] набув у власність земельну ділянку, площею 0,0999 га, кадастровий номер 8000000000:90:066:0053, цільове призначення: для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, місце розташування: [ADDRESS] ), на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В. за реєстровим номером 684 (а.с. 19-20). Крім того, 28.09.2020 року [PERSON] набув у власність земельну ділянку, площею 0,0999 га, кадастровий номер 8000000000:90:066:0054, цільове призначення: для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, місце розташування: [ADDRESS] ), на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В. за реєстровим номером 685 (а.с. 22-23). Право власності [PERSON] на вказані об?єкти нерухомого майн зареєстровано 28.09.2020 року, що вбачається з даних Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна (а.с. 25-42). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач [PERSON] зазначає, що відповідач [PERSON] у добровільному порядку відмовляється звільнити спірне нерухоме майно, продовжує ним користуватись, чим порушує права [PERSON] , як власника об?єктів нерухомого майна, на володіння таким майном. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина першастатті 4 ЦПК України). Статтею 15 ЦК Українивизначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже,стаття 15 ЦК Українивизначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до положень статті [ADDRESS] ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відсутність порушеного права, чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, способам,визначеним законодавством є підставою для відмови у позові. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до статті 1 першого Протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свободкожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Аналогічні висновки виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/[ADDRESS]-ц (провадження № 61-298цс19), від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18). Статтею 317 ЦК Українивстановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до частини першоїстатті 321 ЦК Україниправо власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннямистатті 391 ЦК Українивласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселеннята у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства даєпідставидля висновку про те,що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення (негаторний позов). У постанові Верховного Суду від [ADDRESS] листопада 2016 року у справі №6-709цс16, зроблено висновок, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України лише власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] з 2008 року на постійній основі проживає за адресою: [ADDRESS] . Наведена обставина не заперечується самим відповідачем [PERSON] , а також випливає з даних довідки № 02/02-1 від 02.02.2022 року, виданої КІЗ «Городник» (а.с. 163). У добровільному порядку відповідач відмовляється звільнити займане житлове приміщення. Заперечуючи по суті позовних вимог, відповідач посилається лише на незаконне заволодіння спірними будинками за підробленими документами. Разом з тим, належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять. Суд зазначає, що правочини, на підставі яких позивачем набуто право власності на спірні об?єкти нерухомого майна, є чинним. Державна реєстрація права власності позивача на спірні об?єкти нерухомого майна не скасована. Крім того, на підставі наказу Міністерства юстиції України № 148/5 від [ADDRESS].01.2020 року скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.10.2019 року №№ 49217990, 49217766, прийняті державним реєстратором КП «Реєстраційне бюро» Сорокою В.М. про державну реєстрацію права власності на спірні об?єкти нерухомості за [PERSON] (а.с. 45-47). Суд не приймає до уваги посилання відповідача на оскарження вказаного наказу Міністерства юстиції України від [ADDRESS].01.2020 року, оскільки станом на час розгляду даної справи, вказаний наказ є чинним та не скасованим. Відтак, за вказаних обставин, суд надходить до висновку про те, що відповідач [PERSON] користується чужим майном, а саме - будинком [ADDRESS] , без належних на то правових підстав. Суд враховує, що відповідачу спірномужитлі проживав тривалий час,але його перебуванняв спірному житловому будинку порушуєправа позивача,як власника, на мирне володіння користування та розпорядженням своїм майном, у добровільному порядку звільнити вказаний житловий будинок відмовляється,а відтак позивач довів співмірність виселення відповідача відповідній меті, що виключає можливість порушення статті 8 Конвенції при розгляді цієї справи. Таке втручання у право на житло є пропорційним, оскільки виселення ґрунтується на нормах закону, не суперечить цілям, визначеним у частині другійстатті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. В частині позовних вимог про усунення перешкод в користуванні будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] , суд зазначає, що матеріали цивільної справи не містять доказів на обґрунтування тих обставин, що відповідач [PERSON] фактично займає та користується вказаним спірним нерухомим майном, тим самим чинить позивачу перешкоди у володінні таким майном. Крім того, суд звертає увагу на те, що станом на час розгляду даної цивільної справи згідно даних інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна (а.с. 128-155), будинок [ADDRESS] є багатоквартирним, та станом на 17.01.2022 року позивач [PERSON] є власником наступних окремих об?єктів нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] , квартири [ADDRESS] , квартири [ADDRESS] , квартири [ADDRESS] . За вказаних обставин, приймаючи до уваги положення ст. 391 ЦК України в розумінні якої лише власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права власності на майно, а також беручи до уваги, що будинок [ADDRESS] станом на січень 2022 року є багатоквартирним будинком, позовна вимога про усунення перешкод в користуванні будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] , не ґрунтується на законі, відтак, у вказаній частині позову слід відмовити. В частині позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування, суд зазначає, що такі позовні вимоги також не підлягають задоволенню, з огляду на те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту у вказаній частині, оскільки такий спосіб захисту порушеного права не передбачено чинним законодавством України. Питання про розподіл судових витрат слід вирішити в порядку ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial