Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-11 00:00:00

23 грудня 2021 року позивач [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Бєлова Т.О., звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , у якому просить поділити спільне майно подружжя, припинивши право спільної сумісної власності на нього, виділивши у власність позивача 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; усунути перешкоди у користуванні майном шляхом вселення позивача та її неповнолітню дочку [PERSON] у зазначену квартиру та зобов`язати відповідача не чинити перешкоди у користуванні квратирою за вказаною адресою. В обґрунтування позову зазначено, що 01.09.2006 між сторонами по справі було укладено шлюб, під час якого народилася дочка [PERSON] , [INFO] . 23 грудня 2010 року подружжям було придбано на підставі договору купівлі-продажу. двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Весь час після придбання квартири позивач разом із дитиною проживала у ній. 09.09.2021 шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу. Після розірвання шлюбу відповідач змінив замок на вхідній двері квартири та не пустив позивача з дитиною до житла. Позивач намагалася вселитися в квартиру, однак відповідач перешкоджав цьому, у зв`язку з чим позивач разом з малолітньою дитиною опинилася майже на вулиці серед зими і в на даний час вимушена мешкати у знайомої, незважаючи на те, що має власне житло. Придбану квартиру вважає спільним сумісним майном подружжя, і вона має право на 1/2 частину квартири. Ухвалою судді від 19 січня 2022 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження, призначено справу до судового розгляду, роз`яснено сторонам про їх право, порядок та строки на подачу заяв по суті справи, витребувано у відповідача письмові докази за клопотанням позивача. Ухвалою суду від 08 лютого 2022 року за клопотанням позивача витребувано докази, судовий розгляд відкладений. 28 лютого 2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить відмовити у позові, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана відповідачем виключно за його особисті кошти, які він отримав від свого дядька [PERSON] внаслідок отримання останнім спадщини за заповітом після смерті його матері, яка була опікуном відповідача, а також частково за рахунок власних заощаджень, які відповідач мав до укладення шлюбу. У зв`язку із розлученням у сторін наявні конфліктні відносини, водночас відповідач зазначає, що ніколи не чинив перешкод у проживанні дитини разом з ним, де дочка зареєстрована. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту чинення з боку відповідача перешкод дитині у користуванні належною відповідачу на праві особистої приватної власності квартирою. Позивач має інше місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Також, на думку відповідача, позивач пропустила строк позовної давності, оскільки квартира була придбана у 2010 році і позивач була обізнана, що квартира придбана відповідачем за особисті кошти. Ухвалою суду від 30 травня 2022 року за клопотанням відповідача витребувано докази. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позові, просять їх задовольнити. У подальшому представник відповідача надала письмові пояснення від 04.07.2022, які долучено до матеріалів цивільної справи, та заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, відмовився від вступної промови. У подальшому надав письмові пояснення від 12.07.2022, які долучено до матеріалів цивільної справи. Представник відповідача заперечила проти задоволення позову, при цьому зазначила, що відповідач не заперечує і не перешкоджає проти проживання в квартирі його малолітньої дочки. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] є його племінником. Після смерті матері позивача, його баба - мати свідка - оформила опікунство над онуком, яка ще за життя просила його (свідка) потурбуватися про [PERSON] , щоб той не залишився без житла. В 2010 році мати померла і він (свідок) продав будинок, частину грошей від продажу у розмірі 14 000 доларів віддав [PERSON] для придбання квартири. Про передачу грошей була складена розписка, щоб у подальшому уникнути претензій з боку племінника. Заслухавши учасників справи, свідка, перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Як встановлено у судовому засіданні, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 вересня 2006 року, який був розірваний на підставі рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09 вересня 2021 (а.с. 4). Як вбачається з копії Договору купівлі-продажу від 23 грудня 2010 року, [PERSON] , у період шлюбу, придбав квартиру [ADDRESS] (а.с. 54-55). У пункті 1.7 Договору зазначено про те, що відповідач придбаває квартиру за згодою дружини [PERSON] , згода якої посвідчена нотаріально 23.12.2010 приватним нотаріусом Герасимовою Л.С. (а.с. 54 зворотній бік) Згідно з Витягом про державну реєстрацію прав № 36159970 від 07.11.2012 право приватної власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23.12.2010 (а.с. 7). Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема : 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто . Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Стаття 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними. Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачені статтею 65 СК України. Відповідно до частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У відповідності до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном. Частина 1 статті 369 ЦК України визначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11 (далі - Постанова № 11). Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач [PERSON] посилається на те, що він придбав квартиру, перебуваючи у шлюбі, на особисті, передані йому його дядьком грошові кошти, тобто у нього виникло право особистої приватної власності подружжя. Разом із цим, дане ствердження [PERSON] є припущенням, яке не підтверджене належними та допустимими доказами, а тому не відповідає принципу ч. 6 ст. 81 ЦПК України, згідно якої доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом враховано, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 23 грудня 2010 року, яку відповідач вважає своєю особистою приватною власністю, він отримав згоду на придбання у дружини, що відображено у п. 1.7 зазначеного Договору (а.с. 54-55). Договір купівлі-продажу спірної квартири також сторонами не оспорювався, під час розгляду справи відповідач [PERSON] не заперечував обставин придбання спірної квартири під час шлюбу із згоди іншого подружжя. Отже, відповідно до вимог ст. 65 СК України позивач [PERSON] надала згоду на придбання спірного нерухомого майна в інтересах сім`ї і набуте майно - квартира [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами наявності у нього особистих грошових коштів на придбання спірної квартири, оскільки, окрім власних пояснень та пояснень свідка [PERSON] , який є дядьком відповідача, свідчення яких суд не може покласти як доказ при ухваленні рішення, так як вони між собою є родичами, інших доказів суду не надано. Надана відповідачем копія розписки від 06.10.2010 про отримання грошових коштів у розмірі 14000 доларів США від [PERSON] від продажу будинку, об`єктивно не підтверджує доводи відповідача, так як з цієї розписки не вбачається правова природа грошової суми, зокрема чи вона була дарунком, чи позикою тощо. При цьому, суд має сумніви щодо природи складання цієї розписки та її достовірності, так як у своїх поясненнях свідок [PERSON] не зміг пояснити підстави укладання саме такої форми передачі грошей, також не міг пояснити чому не уклав договір дарування, а так само вказана копія розписки не містить посилання, що гроші надаються для придбання відповідачем житла і його вартість. Надаючи оцінку копії розписці як письмовому доказу суд враховує і положення ст. 208 ЦК України, якою передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Виходячи із вищевикладеного, суд приходить до висновку, що відповідачем не надано доказів придбання спірної квартири за особисті кошти, а тому судом застосовується презумпція належності квартири як речі, набутої в шлюбі, до спільної сумісної власності подружжя. Отже, на підставі викладеного, суд дійшов висновку про те, що квартира [ADDRESS] , придбана [PERSON] 23.12.2010 у період шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому таке майно слід поділити у рівних частках між позивачем та відповідачем, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частини квартири. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Стаття 382 ЦК України визначає, що квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Згідно зі ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. В ст. 9 Житлового кодексу зазначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. В позовній заяві та в судовому засіданні позивач стверджує, що відповідач чинить їй перешкоди в користуванні квартирою, змінив замки на вхідних дверях, не впускає для проживання. Вказані посилання знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки в ході розгляду судової справи відповідач не заперечив того факту, що позивач [PERSON] з дочкою в квартирі не проживає, в той же час, заперечував проти позову, посилаючись на те, що позивач немає права проживати в спірній квартирі, однак не заперечував проти проживання у ній малолітньої дочки. Крім того, у своїх письмових поясненнях відповідач [PERSON] зазначив, що проживання позивача вважає неможливим, оскільки позивач в цілому немає наміру проживати в спірній квартирі, а хоче здійснити її привласнення для подальшого відчуження та погашення кредитних зобов`язань, а також він має відносини з іншою жінкою. В той же час, чинним законодавством України не передбачено обмеження правомочності співвласника на розпорядження квартирою, яка є у частковій власності, за наведених відповідачем підстав. Зокрема, порядок здійснення права спільної часткової власності визначено статтею 358 ЦК України. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Отже, чинним законодавством визначено першочергове загальне правило, за яким право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. При цьому, співвласники не позбавлені права на укладення між собою відповідних письмових, в тому числі, нотаріально посвідчених, договорів щодо порядку користування майном, а, у разі неможливості такого, - встановити такий порядок користування в судовому порядку. При цьому, наявність у відповідача іншої сім`ї, а також наявність кредитних зобов`язань у позивача, не може бути підставою для обмеження права співвласника на користування належною йому на праві спільної часткової власності квартирою, в тому числі, перешкоджання його законному праву на проживання в ній. Інших обґрунтованих підстав, які б свідчили про необґрунтованість позовних вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, стороною відповідача не наведено. Натомість, зі змісту наданих суду документів та пояснень сторін в судовому засіданні вбачається, що між позивачем та відповідачем склалися неприязні відносини, що відображено у копії постанови Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 13.10.2021, де судом у справі про адміністративне правопорушення було встановлено, що між позивачем та відповідачем склалися неприязні стосунки через розірвання шлюбу, а факт перешкоджання відповідачем позивачу у проживанні у квартирі знайшов своє підтвердження в ході розгляду справи. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що порушене право позивача [PERSON] на користування належною їй на праві спільної часткової власності квартирою (зокрема, право на проживання в цій квартирі) підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача [PERSON] усунути [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] , шляхом примусового вселення [PERSON] до вказаної квартири. Крім того, з метою захисту порушеного права позивача, суд вбачає підстави для зобов`язання [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] , оскільки така позовна вимога є передумовою ефективного захисту прав позивача на проживання в даній квартирі. Суд також зауважує, що у позові також заявлені вимоги щодо малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. З урахуванням вимог ч. 3 ст. 29 ЦК України, враховуючи задоволення позовних вимог [PERSON] щодо усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом її вселення, відсутність заперечень з боку відповідача щодо того, що малолітня дочка проживає з матір`ю, тобто таким чином батьки визначили місце проживання дитини, а також те, що не знайшов підтвердження факт перешкоджання з боку відповідача його дочці користуватися квартирою, крім того, зважаючи на те, що позивач, викладаючи позовні вимоги стосовно малолітньої дочки, не зазначила у позові, що звертається і в її інтересах як законний представник, а також не обґрунтувала необхідність судового вирішення питання проживання дитини, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині, яка стосується малолітньої [PERSON] . Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу. Як вбачається позивач при подачі позову була звільнена від сплати судового збору на підставі ухвали суду від 19.01.2022, а тому судовий збір у розмірі 1832,12 грн. (за майнову вимогу у розмірі 924,12 грн. та немайнову вимогу у розмірі 908,00 грн.) відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial