Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-17 00:00:00

Позивач [PERSON] ( [ADDRESS] ), звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» (м. Київ, вул. Андріївська, 4)про стягнення коштів. Ціна позову - 96639 гривень 53 копійки. В обґрунтування позову вказує, що Позивач та АТ « ПУМБ» 17.04.2019 року уклали кредитний договір № 10011292292602 за яким Позивач отримав кредит в розмірі 140500,00 грн. Згідно заяви про приєднання до банківського обслуговування фізичних осіб 10011292292602, паспорту кредиту (п.5), строк повернення кредиту-36 місяців, розмір процентної ставки-0,01% річних, комісія за обслуговування кредиту складає 2,99% щомісяця. Тобто, погашення здійснювалось платежами 8104,33 грн щомісяця (36 місяців), кінцева сума погашення-291755,68 грн., щз яких тіло-140500 рн, комісія-151234,20 грн., проценти за користування кредитом-21,48 грн. Як вбачається із довідки про стан та історію заборгованості від 13.07. 2021 року, Позивач 05.03.2021 року достроково здійснив повне погашення кредитної заборгованості, під час якої виплатив: 96 621,85 грн. процентів. Позивач має статус учасника бойових дій з 28.12.2017 року, про що свідчить копія посвідчення згідно з довідкою виданою 03.06.2021 №103 в/ч Т0710 він брав безпосередньо участь у антитерористичної операції, як вбачається із посвідчення офіцера, наразі є військовослужбовцем в/ч Т0710. 31.05.2021 року Позивач звернувся до Відповідача із заявою, якою запропонував роз`яснити причини відмови у поверненні відсотків за користування кредитом. 29.06.2021 року отримано лист відповідь, яким обґрунтовано відмову у поверненні коштів, що «чинним законодавством не передбачено можливість здійснення будь-якої компенсації клієнту-військовослужбовцю після погашення ним кредитної заборгованості. 11.10.2021 року Позивач повторно звернувся до Відповідача із заявою про повернення коштів сплачених за комісію в розмірі 96 639,53 грн. Кошти-не перераховано. Таким чином, на даний час Банк відмовляється добровільно повернути спірні кошти, хоча законом не передбачено підстав для їх утримання, тому правовою підставою повернення спірної суми є повернення безпідставно набутих коштів. З огляду на вищевикладене, оскільки Позивач проходить військову службу за контрактом в особливий період по теперішній час, підпадає п.15 статті 14 Закону України « Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та враховуючи положення Постанови ВС КЦС від 14.05.2021 року, справа № 502/1438/18, де сформовану позицію, за якою проценти, штрафні санкції та комісії не повинні нараховуватись йому як діючому військовослужбовцю спірні 96 639,53 грн., є набутими відповідачем без достатньої правової підстави та підлягають стягненню з відповідача. Крім того, Позивач зазначає, що жодних додаткових послуг Банку не використовував, усі платежі виплачено вчасно, жодного дня прострочення платежу-не було. Таким чином, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року відкрито провадження в справі та призначено розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Визначено строк для подання відповідачем відзиву. Визнано строк для подання позивачем відповіді на відзив. Представником позивача - адвокатом Переверзєв О.О., через електронну пошту суду подано клопотання про участь у справі в режимі відео конференції через систему EASYCON. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12 січня 2022 року відмовлено у задоволені клопотання. Представник відповідача АТ «перший Український міжнародний банк»» в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином, про що є письмове повідомлення, про причини не явки суду не повідомив. Відповідно до п.11 ч.1 ст.2, п.5 ч.5 ст.12 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Згідно з ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Так в рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пономарьов проти України" від 3 квітня 2008 року було зазначено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Слід зазначити, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Слід звернути увагу і на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за її участю, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Суд, повно та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що між сторонами виник договірний характер спірних правовідносин. Як вбачається з матеріалів справи, Позивач та АТ « ПУМБ» 17.04.2019 року уклали кредитний договір № 10011292292602 за яким Позивач отримав кредит в розмірі 140500,00 грн. Згідно заяви про приєднання до банківського обслуговування фізичних осіб 10011292292602, паспорту кредиту (п.5), строк повернення кредиту-36 місяців, розмір процентної ставки-0,01% річних, комісія за обслуговування кредиту складає 2,99% щомісяця. Тобто, погашення здійснювалось платежами 8104,33 грн щомісяця (36 місяців), кінцева сума погашення-291755,68 грн., щз яких тіло-140500 рн, комісія-151234,20 грн., проценти за користування кредитом-21,48 грн. Як вбачається із довідки про стан та історію заборгованості від 13.07. 2021 року, Позивач 05.03.2021 року достроково здійснив повне погашення кредитної заборгованості, під час якої виплатив: 96 621,85 грн. процентів. Позивач має статус учасника бойових дій з 28.12.2017 року, про що свідчить копія посвідчення згідно з довідкою виданою 03.06.2021 №103 в/ч Т0710 він брав безпосередньо участь у антитерористичної операції, як вбачається із посвідчення офіцера, наразі є військовослужбовцем в/ч Т0710. 31.05.2021 року Позивач звернувся до Відповідача із заявою, якою запропонував роз`яснити причини відмови у поверненні відсотків за користування кредитом. 29.06.2021 року отримано лист відповідь, яким обґрунтовано відмову у поверненні коштів, що «чинним законодавством не передбачено можливість здійснення будь-якої компенсації клієнту-військовослужбовцю після погашення ним кредитної заборгованості. 11.10.2021 року Позивач повторно звернувся до Відповідача із заявою про повернення коштів сплачених за комісію в розмірі 96 639,53 грн. Кошти-не перераховано. Таким чином, на даний час Банк відмовляється добровільно повернути спірні кошти, хоча законом не передбачено підстав для їх утримання, тому правовою підставою повернення спірної суми є повернення безпідставно набутих коштів. З огляду на вищевикладене, оскільки Позивач проходить військову службу за контрактом в особливий період по теперішній час, підпадає п.15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та враховуючи положення Постанови ВС КЦС від 14.05.2021 року, справа № 502/1438/18, де сформовану позицію, за якою проценти, штрафні санкції та комісії не повинні нараховуватись йому як діючому військовослужбовцю спірні 96 639,53 грн., є набутими відповідачем без достатньої правової підстави та підлягають стягненню з відповідача. Крім того, Позивач зазначає, що жодних додаткових послуг Банку не використовував, усі платежі виплачено вчасно, жодного дня прострочення платежу-не було. Таким чином, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правові відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею її цього Кодексу. Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, збитків та моральної шкоди. Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим . Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову.

Outcome: partial