Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-19 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідачки про стягнення заборгованість за договором позики в сумі 37\~194,65 доларів США, процентів за користування коштами 186\~584,37 грн, трьох відсотків річних за період несвоєчасного виконання грошового зобов`язання 12\~340,08 грн та судові витрати. Позов мотивує тим, що відповідачка [PERSON] отримала 6 січня 2019 року від позивачки грошові кошти в сумі 7 000 доларів США на підтвердження чого власноручно написала розписку, у якій зазначила, що зобов`язується повернути вказані кошти до 6 січня 2021 року. Крім того, 7 червня 2019 року відповідачка отримала від позивачки у позику 15 000 доларів США, на підтвердження чого власноручно написала розписку, у якій зазначила, що зобов`язується повернути вказані кошти до 7 січня 2021 року. Окрім цього, відповідачка отримала 27 серпня 2019 року у позику 16 000 доларів США, на підтвердження чого власноручно написала розписку від 27 серпня 2019 року, у якій зазначила, що зобов`язується повернути вказані кошти до 27 серпня 2021 року. За час, який минув від укладення договорів позики, позичальником було повернуто на картковий рахунок до 30 серпня 2021 року включно 22 000 грн. Незважаючи на неодноразові звернення про повернення решти суми боргу у розмірі 37\~194, 65 доларів США відповідачка повідомила, що кошти не поверне. Враховуючи вище наведене позивачка змушена звертатися до суду за захистом свої прав та просить стягнути з відповідачки заборгованість за договорами позики в сумі 37 194,65 доларів США. Крім того, ставить вимогу про стягнення з відповідачки процентів за користування грошовими коштами у розмірі 186\~584,37 грн., три проценти річних за період несвоєчасного виконання грошового зобов`язання у розмірі 12\~340,08 грн. Ухвалою судді від 31 грудня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче провадження. Відповідачу надавався п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, однак такий суду не було надано. Відповідно до ухвали від 2 червня 2022 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач позов підтримала з підстав та мотивів наведених у позовній заяві. Додатково зазначила, що неодноразово, в усній формі, особисто та телефоном, вимагала від відповідачки повернення боргу. Відповідачка наявності боргу не заперечує, однак кошти відмовляється повернути. В зв`язку з наведеним просить позовні вимоги задоволити. Відповідачка у судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання, причин неявки суду не повідомила, відзив не подавала. У відповідності до вимог ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280, 281 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності відповідача та ухвалив провести заочний розгляд справи та постановити заочне рішення на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи, відносно чого позивач не заперечив. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.265, 280-282 ЦПК України, суд вважає, що позов слід задоволити частково виходячи з наступних підстав. З врахуванням положень\~ст.12 ЦПК України\~щодо принципу змагальності сторін, слід зазначити, що відповідачкою відзив на позов суду не надано, доводи позивача не спростовані. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Судом встановлено,\~що між\~сторонами укладено\~договір позики,\~відповідно до\~умов якого[PERSON] отримала 6 січня 2019 року від [PERSON] грошові кошти в сумі 7 000 доларів США на підтвердження чого власноручно написала розписку, у якій зазначила, що зобов`язується повернути вказані кошти до 6 січня 2021 року, що підтверджується копією розписки (а.с.15). 7 червня 2019 року [PERSON] отримала від позивачки у позику 15\~000 доларів США, на підтвердження чого власноручно написала розписку від 7 червня 2019 року, у якій зазначила, що зобов`язується повернути вказані кошти до 7 червня 2021 року (а.с.16). Окрім цього, відповідачка отримала 27 серпня 2019 року у позику 16 000 доларів США, на підтвердження чого власноручно написала розписку від 27 серпня 2019 року, у якій зазначила, що зобов`язується повернути вказані кошти до 27 серпня 2021 року (а.с.17). Позивач зазначила, що позичальником [PERSON] було повернуто на картковий рахунок до 30 серпня 2021 року включно 22 000 грн. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до ч.1 та ч.2 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93),Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня, як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезидентифізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16-ц зроблено правовий висновок про те, що чинне законодавство не містить заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі. Із врахуванням наведеного, беручи до уваги те, що відповідачка [PERSON] доказів належного виконання умов договору не надала, а також не надала доказів того, що невиконання зобов`язань за договором сталося не з її вини, відтак заборгованість у розмірі 37\~194,65 доларів США підлягає стягненню на користь позивачки з відповідачки, як позичальника. Крім цього, суд враховує, що за правилами ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тому з відповідачки підлягають до стягнення також три проценти річних від простроченої суми за період несвоєчасного виконання грошового зобов`язання у розмірі, який згідно розрахунків позивачки становить 12\~340,08 грн. В той же час підстав для стягнення процентів за користування грошовими коштами у розмірі 186\~584,37 грн. немає, оскільки суду не представлено жодного документального підтвердження, що між сторонами досягнуто домовленості щодо сплати будь яких процентів від суми позики. У зв`язку із цим позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення. При цьому, у відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судових витрат, так як позов задоволено, то з відповідача на користь позивачки підлягають до стягнення, понесені останнім судові витрати у вигляді судового збору на загальну суму 11 350,00 гривень.

Outcome: approved