Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-14 00:00:00

28 травня 2021 року шляхом підсудності з Оболонського районного суду м. Києва надійшла вищезазначена цивільна справа. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 06.10.2015 року відповідно до договору безпроцентної позики позивач передав [PERSON] у власність грошові кошти в розмірі 282952 грн. 22 коп.. Від виконання своїх зобов`язань [PERSON] відмовився, що змусило позивача 28 вересня 2018 року звернутися до Оболонського районного суду м.Києва з відповідним позовом. Рішенням Оболонського районного суду м.Києва про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь позивача заявлені вимоги задоволено. Однак, під час розгляду вищевказаної справи в Оболонському районному суді м.Києва виявилось, що [PERSON] належала на праві приватної власності квартира за адресою: [ADDRESS] , яку він придбав 04 квітня 2008р., але, з метою приховання майна, на яке буде звернено стягнення, не вносив до реєстру речових прав до березня 2019р. Знаючи про те, що судом будуть задоволені позивача позовні вимоги, проти яких сам [PERSON] не заперечував у судовому процесі, та стягнуто з нього борг в сумі 263 043,90грн., [PERSON] за попередньою домовленістю з представниками Кредитної спілки «Зараз» зареєстрував квартиру за адресою: [ADDRESS] , в реєстрі 14 березня 2019р., а вже 15 березня 2019р. передає її Кредитній спілці «Зараз» в забезпечення (іпотеку) нібито за отриманий у кредитора кредит за кредитним договором №КВ-00056/03-19/2105 про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту №2 від 15.03.2019р. Позивач стверджує, що йому дана інформація стала відома лише 17.06.2020р. у процесі виконавчого провадження по примусовому стягненню з [PERSON] боргу. Позивач вважає, що вказаний кредитний договорі та договір іпотеки укладено Відповідачами з метою зробити неможливим виконання рішення суду про стягнення з них на користь позивача боргу за договором позики та унеможливити можливе звернення стягнення на нерухоме майно в рахунок погашення боргу. Позивач зазначає, що вказані обставини свідчать про фіктивність укладених договорів дарування та є підставою для визнання цих правочинів недійсними. 31 травня 2021 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання за загальними правилами позовного провадження. 28 жовтня 2021 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засідання позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоч про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заперечень щодо позову та клопотань про відкладення справи до суду не направив, тому суд вважає, за можливе розглянути даний спір у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідача Кредитної спілки «ЗАРАЗ» в судове засідання не з`явився, направив до суду відзив та клопотання про розгляд справи у його відсутність проти задоволення заявлених вимог заперечив. Третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гамаль Ірини Миколаївни в судове засідання не з`явився, свого представника до суду не направив, заперечень щодо позову та клопотань про відкладення справи до суду не направив, тому суд вважає, за можливе розглянути даний спір у відсутність третьої особи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.ч.1,5,6ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що 07 серпня 2019 року рішенням Оболонського районного суду м. Києва позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про стягнення боргу - задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу та три відсотки річних у розмірі 211 446 (двісті одинадцять тисяч чотириста сорок шість) гривень 04 копійки; 2 114 (дві тисячі сто чотирнадцять) гривень 46 копійок - судового збору. В решті позовних вимог - відмовлено. Відповідно до ч. 4 ст. 81 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України - фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» - іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору № КВ-00056/03-19/2105 від 15.03.2019 року (далі - Кредитний договір) - Кредитодавець надає Позичальнику фінансовий кредит у формі кредитної лінії з лімітом в сумі 203 250 (двісті три тисячі двісті п'ятдесят)грн. 00 коп., в межах якого Позичальник може отримувати будь-які суми кредиту на умовах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом та інші нараховані суми (за наявності підстав для їх нарахування) на умовах та в строки, встановлених цим Договором. Відповідно до п. 1.3. Кредитного договору - Кредитодавець зобов`язується надати Позичальнику всю суму кредиту або здійснити перший транш за кредитом не пізніше п`яти банківських днів від дати підписання Договору, але не раніше дня оформлення правочину, необхідного для забезпечення виконання зобов`язання за Договором. Відповідно до п.п. 4) п. 2.2.2. Кредитного договору - Позичальник зобов`язаний укласти договір щодо забезпечення виконання зобов`язань Позичальником перед Кредитодавцем за Договором. 15.03.2019 року, Сторонами укладено оскаржувані правочини та створено правові наслідки, які обумовлювалися цими правочинами, а саме: Позичальником отримано кредит в розмірі 203 250 (двісті три тисячі двісті п'ятдесят) грн. 00 коп. на цілі не пов`язані з споживчими потребами; Кредитором задіяні (інвестовані) кошти вкладників; Іпотекою нерухомого майна забезпечено повернення задіяних (інвестованих) кошти вкладників та плати за користування такими коштами. 18.02.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Ліліцким Р.В. в межах виконавчого провадження № 61211801 накладено арешт безпосередньо на предмет іпотеки. У зв`язку із чим, відповідачем Кредитною спілкою «Зараз» звернуто стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса в порядку встановленому Законом України «Про виконавче провадження», Законом України «Про іпотеку» (а.с.81). Статтею 215 ЦК України передбачено підстави недійсності правочину, а саме: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.ч.1,4 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Враховуючи викладене, суд зобов`язаний прийняти до уваги при вирішенні цього спору положення Конституції України як норми прямої дії, які встановлюють конституційне право громадян отримати та реалізувати своє право власності на майно, отримати ефективний судовий захист від протиправних посягань та порушень такого права. Враховуючи те, що: зміст оспорюваних правочинів не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особи, які вчинили оспорювані правочини, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі та інтересам,правочини вчинено у формі, встановленій чинним законодавством України; правочини прямо спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними; оспорюванні правочин не могли суперечити правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей осіб які його вчинили. За таких обставин, позовні вимоги суд вважає необґрунтованими і такими, що не узгоджуються із чинним законодавством і суперечать дійсним обставинам справи. Враховуючи тривалий час розгляду справи суд вважав можливим вирішити спір на підставі наявних у справі доказів відповідно до принципів диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене вище, суд вважає недоведеними посилання позову на порушення прав чи інтересів позивача у спірних правовідносинах, які б підлягали судовому захисту. Згідно зі ст. ст. 76, 89 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів). Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки суд ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed