Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-17 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернулась позивач [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд: розірвати шлюб між сторонами, зареєстрований 25 квітня 2015 року та стягнути з [PERSON] на свою користь аліменти на утримання двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі 50 відсотків від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду і до повноліття дітей. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 25 квітня 2015 року сторони уклали шлюб, від якого мають малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що з жовтня 2021 року сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть, близькі стосунки відсутні. Вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливі, перебування у шлюбі суперечить її інтересам. Крім того, позивач зазначає, що після розірвання шлюбу малолітні діти сторін залишаться проживати з нею. Вказує, що з жовтня 2021 року відповідач не надає жодної матеріальної допомоги, участь у вихованні дітей не приймає, тобто взагалі самоусунувся від необхідності матеріально забезпечувати свою сім`ю, за останні пів року кошти для потреб сім`ї взагалі не надавав. Позивач вважає, що вона одна не зможе забезпечити дітей, зазначає, що відповідач інших осіб на утриманні не має, є працездатним, за станом здоров`я в змозі працювати, отримує дохід, зможе сплачувати аліменти у розмірі 50 відсотків від усіх доходів. При цьому про офіційне працевлаштування відповідача позивач не обізнана. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29 квітня 2022 року відкрито провадження у даній справі та розгляд справи призначено за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін. Витребувано у [PERSON] довідку про його доходи за останні пів року. 07 липня 2022 року від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про долучення документів до матеріалів справи, до якої долучено довідку про доходи №1 від 16 червня 2022 року. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась направила до суду клопотання про розгляд справи без її участі, в якій зазначила, що з 24 лютого 2022 року вона разом з двома дітьми є внутрішньо переміщеною особою й на теперішній час проживає разом з дітьми у Рівненській області. Також зазначила, що відповідач самоусунувся від батьківських обов`язків. Просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій позовні вимоги про розірвання шлюбу визнав у повному обсязі, проти надання строку на примирення заперечував. Зазначив, що не заперечує щодо стягнення аліментів в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а саме: на утримання [PERSON] - 1 372,00 грн, [PERSON] - 1 100,50 грн, а в загальній сумі 2 472,50 грн на двох дітей. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України) Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Відповідно до ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сімейні відносини регулюються лише в тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ст. 7 СК України). Згідно зі ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що між сторонами 25 квітня 2015 року було укладено шлюб (а.с.10). Сторони мають двох доньок: [PERSON] , [INFO] (а.с.11), [PERSON] , [INFO] (а.с.12). Сторони подружніх стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, переконана, що примирення з відповідачем не можливе, відповідач згодний з цим в повному обсязі. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є не можливим. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали не можливим, оскільки сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не мають, збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, а тому позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Згідно ч.2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. За змістом ст. 18 Конвенції «Про захист прав дитини», суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно з ч. 1-3 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» визначено у 2022 році прожитковий мінімум дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні. Як роз`яснено у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за №3 «Про застування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Судом встановлено та не заперечується відповідачем, що сторони проживають окремо, доньки сторін проживають з позивачем. Заявляючи вимогу про стягнення аліментів на утримання дітей в розмірі 50 відсотків від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, позивач в позовній заяві зазначила, що їй не відомо чи відповідач працює офіційно, проте їй відомо, що відповідач інших осіб на утримані не має, є працездатним, отримує дохід, стан його здоров`я дозволяє працювати, а тому на думку позивача відповідач може сплачувати аліменти в такому розмірі. Проте, з довідки про доходи від 16 червня 2022 року, виданої ФОП [PERSON] , убачається, що [PERSON] працює у ФОП [PERSON] на посаді механік виробництва, загальна сума доходу за період з 01 вересня 2021 року по 28 лютого 2022 року становить 39 200,00 грн, щомісячний розмір нарахованої заробітної плати у вересні 2021 року - 6300,00 грн, з жовтня по грудень 2021 року - 6 500,00 грн, в січні та лютому 2022 року - 6 700,00 грн. З вказаних сум вираховується податок з доходів фізичних осіб. Доказів наявності у власності відповідача нерухомого або рухомого майна матеріали справи не містять. Разом з тим, суд звертає увагу на неналежне виконання відповідачем батьківського обов`язку по утриманню дітей та перекладення всього тягаря батьківського обов`язку по їх утриманню на позивача. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами здатність відповідача сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 50% від всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, чим не виконано вимоги ч.3 ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин, з урахуванням положень ст. 181-183 СК України, суд враховуючи як матеріальне становище позивача, яка проживає з дітьми, утримує їх, та просить стягнути з відповідача аліменти саме в частці від його доходу, так і матеріальне становище відповідача, який офіційно працевлаштований, має стабільний дохід, враховуючи розмір заробітної плати відповідача, відсутність інших осіб на його утриманні, вважає, що розмір аліментів який буде стягуватись на утримання дітей повинен бути встановлений у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи з дати звернення з даним позовом до суду і до досягнення старою дитиною повноліття, після чого за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення меншою дитиною повноліття. При визначенні розміру аліментів, суд виходить із засад розумності та справедливості, враховує можливість відповідача надавати допомогу в зазначеному розмірі, якої буде достатньо, з урахуванням утримання дітей з боку позивача, для забезпечення належного матеріального утримання дітей та їх гармонійного розвитку. Згідно ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про стягнення аліментів з відповідача, починаючи з 21 лютого 2022 року. Крім того, суд роз`яснює сторонам у справі, що згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За змістом ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи вищевикладені вимоги чинного законодавства України та ту обставину, що відповідач визнав позов в частині розірвання шлюбу до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову за цією вимогою, в розмірі 496,20 грн. В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 496,20 грн, який був сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом (за вимогою про розірвання шлюбу). Крім того, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн за вимогою про стягнення аліментів, від сплати якого при зверненні до суду позивач була звільнена. На підставі викладеного,

Outcome: partial