Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-13 00:00:00

До Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] (під час розгляду справи став повнолітнім) та [PERSON] , третя особа: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позов обґрунтований тим, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 09.07.2010 року, на праві приватної особистої власності належить квартира [ADDRESS] . Крім того в даній квартирі зареєстровані та не проживають [PERSON] , [INFO] та її діти: [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] . Дані особи, не проживають в квартирі майже понад шості років, без поважних причин про що складений акт про непроживання відповідачів, доданий до матеріалів справи. Відповідачі не проживають в квартирі, не сплачують комунальні платежі, не беруть участі в утримані квартири, особистих речей в квартирі не має та взагалі проживати в квартирі не бажають, тому що мають свою трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Факт реєстрації відповідачів порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, крім того вона позбавлена можливості оформити субсидію, так як має мінімальну пенсію, та житлове приміщення потребує додаткових ремонтних робіт. Відповідачі не бажають проживати у квартирі, майже 6 років тому вони забрали свої речі і більш до житла не поверталися. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування га розпоряджання своїм майном. Відповідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні Згідно положень статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту моїх порушених прав та нарешті наддасть можливість отримати належну позивачу субсидію. Враховуючи вищенаведене, вважає, що [PERSON] , [INFO] та її діти: [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , втратили право користування квартирою [ADDRESS] , у зв`язку з тривалою, майже понад 6 років без поважних причин відсутністю за місцем реєстрації, крім того не сплачують за комунальні послуги, не несуть інших втрат по утриманню квартири. Позивач просить визнати [PERSON] [INFO] , [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, то втратили право користування квартирою [ADDRESS] , стягнути з [PERSON] , [INFO] , іпн. [NUMBER] судові витрати. Представник позивача у попередньому судовому засіданні підтримав позовні вимоги. Позивачка надала заяву про слухання справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] надала відзив, у якому зазначила, що позовні вимоги не визнає. Вказала, що проживає разом із своїми дітьми у квартирі позивачці, приймає участь в утриманні квартири. Позивачка без врахування інтересів відповідачів уклала договір оренди спірної квартири з третьою особою та запустила їх мешкати до квартири. Винесли речі відповідачів з квартири, змінила замки та почала здійснювати перешкоди у користування квартирою відповідачам. Зазначені у позові обставини є надуманими, необґрунтованими, бездоказовими. Саме позивачка створює перешкоди відповідачам, починаючи з кінця 2021 року. Відповідач [PERSON] (який на момент розгляду справи став повнолітнім) в судове засідання не з`явився. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] народилася [INFO] . Батьками є [PERSON] та [PERSON] . Згідно з відомостями з реєстру прав власності про нерухоме майно [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно з довідкою ОСББ «Товариська» [PERSON] , разом з дітьми [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та не проживають у кв. [ADDRESS] . Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 08.12.2021 року №17.02/01-27/1354 [PERSON] разом із дітьми не проживають за адресою: [ADDRESS] . Фактичне місце проживання - [ADDRESS] Відповідачі проживають у трикімнатній квартирі. В органу опіки і піклування відсутні підстави для беззаперечного погодження на визнання дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 41 Конституції України «... кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. ... Право приватної власності є непорушним.» При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року, п.63). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч.2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Стороною відповідача у судовому засіданні не доведено під час розгляду цієї справи, що будучи зареєстрованій у спірній квартирі та постійно проживала у квартирі разом із позивачкою як член її сім`ї як власника житла, вела спільне господарство менше року до звернення з позовом до суду. Стосовно позовної вимоги про визнання неповнолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд звертає увагу на наступне. У відповідності до ч. 2 ст. 2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї. За ч. 1 ст. 3 цієї Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини (ст.27 Конвенції про права дитини). У відповідності до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», охороною дитинства є система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Частиною 2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Суд враховує, що відповідно до ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Так як указана квартира не є місцем проживання відповідачки [PERSON] , тому вона не може бути і місцем проживання неповнолітньої [PERSON] , яка проживає зі своєю матір`ю - відповідачкою у справі. З огляду на це відповідачі, які не проживають за адресою: [ADDRESS] , втратили право на користування житловим приміщенням, внаслідок їх відсутності понад 1 року. Враховуючи викладене, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими і приходить до висновку про необхідність задоволення таких вимог. В порядку ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача витрати На підставі викладеного

Outcome: approved