Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-25 00:00:00

Від імені та в інтересах [PERSON] з до Суворовського районного суду м. Одеси із заявою про встановлення факту недостовірності інформації та її спростування, звернувся адвокат Биков Григорій Євгенович. В обґрунтування заяви зазначив, що [PERSON] став жертвою інформації атаки в мережі Інтернет. Так, в порушення норм чинного законодавства України відносно заявника на численних веб-сайтах поширюються недостовірна інформація, яка порочить честь, гідність та завдає шкоди його діловій репутації. На різних сайтах публікуються статті під різними або однаковими заголовками, які містять одинакові ознаки: «вор», «преступник», «жулик», «аферист» тощо. Кожна стаття, яка поширюється на різних веб-сайтах, свідчить проте, що автори мають на меті донести недостовірну інформацію до якого більшої кількості читачів, інформація перебуває у вільному та відкритому доступі. Представник зазначає, що посилання в статтях щодо того, що [PERSON] , нібито працює на компанію «Центр Біржових Технологій», чи «Телетрейд» є недостовірною та не правдивою. Також, безпідставним є звинувачення щодо вчинення кримінальних правопорушень. На підставі викладеного представник заявника просить встановити факт недостовірності інформації та спростувати наступну інформацію: у статті під назвою « [INFO]» у статті під назвою « [INFO]», у статті під назвою « [INFO] », у статті під назвою « [PERSON] : аферист и мошеник из Телетрейда». Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 18 травня 2022 року заяву прийнято до розгляду та призначено дату, час і місце проведення судового засідання. В судове засідання заявник [PERSON] не з`явився, на адресу суду надійшло клопотання представника заявника адвоката Мельник М.М., про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, в подальшому, 19.07.2022 року (вх. № 4820/22) на адресу суду надійшло клопотання представника заявника щодо залишення без розгляду клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції та про можливість розгляду справи за відсутності представника та заявника. В клопотанні представник зазначила, що заявлені вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, зазначила, що заявник звертався вже з аналогічними заявами, які були судом задоволені (а.с.111). Згідно з ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, встановивши факти і відповідні їм правовідносини, суд дійшов наступних висновків. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч.1 ст.293 ЦПК України). Так, в обґрунтування заявлених вимог заявник посилається на те, що на різних вебсайтах під різними (або навіть під однаковими) заголовками публікуються статті, які можуть співпадати деякими текстовими частинами або бути взагалі ідентичними, або мати один і той же зміст, однак виражений іншими словами, наприклад, слово "мошенник" змінено на "вор", слово "преступник" - на "уголоник", "жулик" - на "аферист" тощо. Порядок слів у реченні, порядок речень в абзаці або навіть розташування самих абзаців у статтях можуть також змінюватися. Не змінюється лише суть: кожна стаття, розміщена на таких вебсайтах, містить недостовірну інформацію негативного змісту, що порушує особисті немайнові права [PERSON] , оскільки в даних статтях використовується його прізвище та ім`я. Заявник зазначає, що його неодноразово звинувачують у хабарництві, крадіжках, грабежах, розбоях, шахрайстві, нанесенні тілесних ушкоджень, погрозах вбивством, викраденні людей та вимаганні за них викупу, деякі статті навіть звинувачують [PERSON] у тому, що його шахрайські махінації "вривають економіку України, а також у фінансуванні терористів на Донбасі. Заявник буквально звинувачується у всіх смертних гріхах. Таких статей - десятки, і це тільки ті про які стало відомо самому заявнику. Зважаючи на те, що власники вебсайтів, на яких публікуються дані статті, є невідомими, автори цих статей - "фейковими" (як буде показано нижче), заявник стверджує, що на нього ведеться систематична інформаційна атака, він зазнає моральних страждань. Ідентична недостовірна інформація поширюється на різних вебсайтах з метою принижені честі, гідності та ділової репутації [PERSON] , адже таке копіювання «алогічних текстів свідчить про те, що автори мають на меті донести недостовірну інформацію, щомога більшої кількості читачів, адже кожен «веб-сайт» та розміщена на ньому інформація перебувають у відкритому та вільному доступі. Недостовірна інформація негативного змісту про [PERSON] у вказаній статті поширюється саме у формі фактичних тверджень ("он является CEO «Телетрейд» в Украине", "Именно перед этими людьми отчитывается [PERSON] ", "[PERSON] получал свои 30 тысяч долларов") та, як буде показано нижче, абсолютно не відповідає дійсності. Розміщена та поширена у мережі Інтернет недостовірна інформація не є критикою якихось дій, в ній відсутня суб`єктивна думка, переконання, оцінка дій, погляди, припущення, а наявні виключно висловлювання у формі тверджень про факти, які можна перевірити на достовірність, а тому вони не є оціночними судженнями. Крім того, поширена інформація про [PERSON] не містить алегорій, сатири, гіпербол тощо. Крім того, за вказаним вебпосиланням також незаконно використовується фотографія [PERSON] , що створює у користувачів мережі Інтернет негативне візуальне сприйняття [PERSON] . На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що вищевказана інформація є недостовірною з наступних підстав. У статтях зазначається, що [PERSON] є керівником компанії Телетрейд в Україні. Також зазначається, що [PERSON] є керівником Центру біржових технологій (ЦБТ). Проте, жодних доказів, що [PERSON] є або був керівником компанії Телетрейд, чи то ЦБТ у статтях не наводиться. Компанії, юридичної особи під назвою « Центр Біржових технологій » («ЦБТ») не існує. Разом з цим, під назвою "Центр Біржових Технологій" дійсно зареєстровано торгову марку (Свідоцтво на знак для товарів і послуг № 201417), власником якої є ТОВ "Біржовий консалтинг" (ідентифікаційний код юридичної особи 36347211) (а.с.28) За нформацію, яка розміщена у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, керівником (директором) ТОВ "Біржовий консалтинг" є [PERSON] , а не [PERSON] (а.с.30-31) Крім того, з відомостей розміщених у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, в Україні існувала єдина компанія з подібною назвою - ТОВ "ЦЕНТР БІРЖОВИХ ІНФОРМАЦІЙНИХ ТЕХНОЛОГІЙ", код ЄДРПОУ-31132013, яка згідно даних реєстру, перебуває в стадії припинення 27.09.2013 року. Винесення судвого рішення щодо припинення юридичної особи, що не пов`язано з банкрутством. Крім того, за даними Єдиного державного реєстру, перелік засновників є наступним: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.32-33). Отже, з досліджених документів вбачається, що заявник не має відношення до зазначеної юридичної особи, яка між іншим перебуває в стадії припинення з 2013 року. Доказів того, що [PERSON] був директором компанії, а також, що він є власником торгової марки не існує. Таким чином, посилання на будь яке відношення [PERSON] до Центру Біржових Технологій , що стверджується у статтях, є неправдивою та недостовірною інформацією. Окрім того, у статтях не вказується точна/повна назва компанії, що у своєму найменуванні містить слово "Телетрейд", що у свою чергу також спростовує інформацію викладену на сайтах. Доказів того, [PERSON] був керівником жодної з компанії, що містить у найменуванні слово "Телетрейд" не встановлено. Судом досліджується копія трудової книжки [PERSON] , зггідно якої вбачається, що останній запис щодо трудової діяльності [PERSON] , було внесено 31.08.2019 року (а.с.35-37). Таким чином, усі твердження щодо зв`язків [PERSON] з компаніями Телетрейд та ЦБТ, які описуються як компанії, та, які на думку автора займаються незаконною діяльністю, підривають довіру клієнтів, соціальні зв`язки, впливають на морально- етичну оцінку ділових зв`язків [PERSON] , призводять до псування стосунків з ними, створюють у суспільства негативне враження щодо [PERSON] та його професійної діяльності та є недостовірниим. По-друге, щодо безпідставних звинувачень [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, яких він не скоював. Суд погоджується із заявником, що у інформація у вищевказаних статтях не просто створює враження причетності [PERSON] до незаконної діяльності, вона неодноразово стверджує (при цьому не підкріплюючи відповідні висловлювання будь-якими доказами) про факт вчинення особисто ним злочинних дій: надання неправомірної вигоди, шахрайство, погроза вбивством, вимагання викупу, викрадення особи, крадіжки, державної зради. Дані діяння є злочинами за статтями 111, 129, 146, 185, 189, 190, 369 Кримінального кодексу України. У статтях не просто містяться припущення щодо можливості вчинення [PERSON] злочинів, а прямо зазначається, які дії були вчиненні та які наслідки були досягнуті, наче заявник є дійсно злочинцем, а саме: «вчинив». Як наслідок, користувачі мережі інтернет, навіть без доказів зазначених обвинувачень, сприймають [PERSON] як злочинця. Також, у статтях не зазначається, що [PERSON] підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, а зазначається «вчинив» кримінальне правопорушення (є "мошенником"). Конституцією України закріплює принцип презумпції невинуватості, що прямо прописано в ст. 62. А саме, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Дотримання презумпції невинуватості є фундаментальним принципом демократичної та правової держави. Розміщення статей на вебсайтах, що містять недостовірну інформацію про [PERSON] , як про учасника кримінальних правопорушень за відсутності вироку суду, що набрав законної сили, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію, порушує особисті немайнові права [PERSON] . На спростування викладеної інформації та на підитвердження обставин заяви судом доліджується лист від 16.01.2021 року № 25/3-62вих-21 згідно якого зазначено, що за результатами опрацювання масиву даних Реєстру станом на 15.01.2021 кримінальні провадження, у яких містяться відомості про притягнення [PERSON] , [INFO] , до кримінальної відповідальності в якості підозрюваного, не встановлені (а.с.43). Також, судом доілсджується лист за підписом начальника відділу інформаційного забезпечення учасників кримінального провадження управління організаційного забезпечення ЄРДР та інформаційно-аналітичної роботи від 23.04.2021 року, згідно якого зазначено, що за результатами опрацювання масиву даних Реєстру станом на 22.04.2021 року кримінальні провадження, у яких містяться відомості про притягнення [PERSON] , [INFO] , до кримінальної відповідальності в якості підозрюваного, не встановлені (а.с.44). Аналогічна інформація щодо [PERSON] міститься у листі (відповіді на адвокатський запит) Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України № 589АЗ/16 від 22.04.2021 р. (а.с.45). Відповаідно до листа на розгляд адвокатського запиту Департамент інформаціїйно-аналітичної підприємки НПУ повідомляє, що відповідно до КПК України та Положення рпо ЄРДР порядок його йформування та ведення станом на 20.08.2021 року на персонально-довідковому обліку ЄІС МВС відомості про наявність кримінальних проваджень (кримінальних справ) стосовно [PERSON] , де б він мав статус підозрюваного (обвинуваченого) та відомості про засудження - відсутні (а.с.46). За даниим інформавції офісу Генерального прокурора також повідомлено, що відповідно до положення про ЄРДР, порядок його формування та ведення станом на 18.08.2021 року відомості щодо приятягнення [PERSON] ,, до кримінальної відповідальності в якості підозрюваного не встановені (а.с.47). Крім того, з інформації, що міститься на сайті судової влади України, вбачається, що [PERSON] не є учасником жодного кримінального провадження (а.с.48). Таким чином, матеріалами справи достовірно встановлено, що інформація викладена на сайтах є неправдивою та недостовірною, а відтак, остання підлягає визнанню недійсною та спростуванню. Судом при розгляді справи враховується позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 19.11.2020 року у справі 910/11361/19, де Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про наступне: Судове рішення мотивовано тим, що у вимозі відповідача фактично стверджується про незаконну діяльність позивача, що можна перевірити на істинність та спростувати, встановивши чи дійсно посадові особи позивача були засуджені за вчинення злочину, у тому числі шахрайство, тому вказана інформація у розумінні ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» не є оціночним судженням або вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, така інформація відповідає ознакам фактичного твердження, оскільки містить посилання на фактичні обставини, які можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності. Конкретні негативні вислови про «уголовник», «жулик», «преступник», «аферист» «вор», «мошенник» - створюють враження про дійсні протиправні дії заявника, та сприймаються потенційними замовниками, як факти вчинення позивачем шахрайських дій, що завдає шкоду іміджу та порушує недоторканність ділової репутації заявника. Крім того, у зазначеній постанові Верховний Суд прийняв витяг з сайту судової влади як належний доказ, зазначивши, що витяг з сайту Судової влади України підтверджує відсутність вироків щодо позивача та його директора. Подібного висновку Верховний Суд дійшов і при розгляді справи № 903/927/19 у Постанові від 04.08.2020 р., що стосувалася поширення інформації про юридичну особу як учасника злочинної діяльності. Отже, оскільки поширена інформація є твердженням про факти, яких не існувало, які не були перевірені, та які не можуть бути підтверджені, оспорювана позивачем інформація підлягає спростуванню. Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.12.2020 у справі 484/2781/19: Враховуючи системний аналіз норм КПК України та принцип презумпції невинуватості, який закріплений у статті 62 Конституції України, статті 2 КК України, статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статті 11 Загальної декларації прав людини, суд дійшов до висновку про те, що відсутні правові підстави стверджувати, що особа, яка не перебуває в статусі підозрюваного чи в іншому із зазначених вище процесуальних статусів, має відношення до вчинення злочину, який розслідується. Відповідно до положень КПК України здійснюється досудове розслідування злочинів (статті 215, 216, 246, 294 КПК України), а про початок здійснення чи наявність кримінального провадження стосовно конкретної особи можливо стверджувати виключно у випадку наявності підозрюваних у таких провадженнях. Судом при розгляді справи також враховується правова позиція Європейського суду з прав людини де зазначено, що вагамим є розрізнення понять між твердженням про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила (Bohmerv. Germany. 54, 56 Nestakv. Slovakia, 88-89). Тобто, слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють у вчиненні злочину та чітку заяву, зроблену за відсутності остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин (Ismoilov and Othersv. Russia, № 2947/06 від 24 квітня 2008 року). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року зазначається: при вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості необхідно брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені, й важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи. А тому, оскільки [PERSON] ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених Кримінальним кодексом України, більше того - навіть ніколи не підозрювався у їх вчиненні, тому будь-які посилання зворотного характеру порушують принцип презумпції невинуватості, є неправдивими та такими, що не можуть бути оприлюднені. Жодна особа без належного підтвердження (вироку суду, що набрав законної сили) не може обвинувачувати іншу у вчиненні злочину. Саме такі дифамації є тим обмеженням свободи слова, про які зазначається і в Резолюції №428 (1970) Консультативної асамблеї Ради Європи щодо Декларації про засоби масової інформації та права людини від 23 січня 1970 року, і в Рекомендації СМ/Rec(2007)16 державам-членам «Про заходи з підвищення суспільного значення Інтернету» від 07 листопада 2017р., і в Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схвалену 12 лютого 2004 року Комітетом Міністрів Ради Європи, і в доповіді від 16.05.2011 року (A/HRC/17/27), поданій до Ради ООН з прав людини, Спецдоповідач Ради ООН з прав людини щодо питань заохочення й захисту права на свободу думок та їхнє вираження. Крім того, Верховний суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, у своїй постанові від 31.10.2019 року по справі 760/20787/18 вказав: Порушення прямої законодавчої заборони на використання імені підозрюваної чи обвинуваченої особи до набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї не може тлумачитись як критика у засобах масової інформації чи висвітлення її слів та вчинків, про що йдеться у положеннях згаданої Декларації, зважаючи і на те, що відповідач не наділений правовим статусом засобу масової інформації. Матеріалами справи достовірно встановлено, що [PERSON] ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності та щодо нього не ведеться досудове розслідування, то розміщена в статтях інформація є недостовірною, має наслідком приниження честі, гідності та ділової репутації та підлягає спростуванню. Окрім того, на сайтах не просто поширюється недостовірна інформація негативного змісту, а й використовуються фотографії [PERSON] , що дає можливість користувачам мережі Інтернет візуально ознайомитися з особою, що нібито є злочинцем Відповідно до ч. 1 ст. 308 Цивільного кодексу України: фотографія, інші художні твори, на яких зображено фізичну особу, можуть бути публічно показані, відтворені, розповсюджені лише за згодою цієї особи. Саме використання фотографій, де зображена особа, вже є порушенням її прав та інтересів. Дане використання фотографій та розміщення їх у статтях про нібито шахрайську, злочинну діяльність створює у читачів стійкі асоціації інформації з зображеною особою. Будь-який користувач мережі Інтернет, читаючи статті, навіть не знаючи [PERSON] , візуально запам`ятовує особу як негативну, що займається незаконною діяльністю. Як наслідок, це завдає шкоди приватному життю [PERSON] , його соціальним зв`язкам, діловій репутації. Окрім самого [PERSON] , усе це впливає також на його сім`ю та близьке оточення, що призводить до моральних страждань. Фотографії розміщені у спірних статтях незаконним шляхом, адже [PERSON] , не надавав згоди на використання своїх фотографій, а характер та контекст, у яких вони використовуються, створюють негативні наслідки для особи, на них зображений- [PERSON] . Судом встановлено, що фотографії [PERSON] були використані з метою заплямувати честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] та продемонструвати візуально особу, яка нібито вчинила всі кримінальні правопорушення, описані в статтях. Використання фотографій разом із недостовірною інформацією негативного змісту у сукупності завдає ще більшого удару честі, гідності та діловій репутації [PERSON] та є втручанням у його приватне життя в порушення ст. 32 Конституції України. Відповідно до загальних принципів ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: кожен має право на повагу до приватного та сімейного життя. Відповідно до ст. 3 Конституції України: людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю У статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено:ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань. Пунктом 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року встановлено:ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію. Статтею 201 ЦК України передбачено:особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до ст. 297 ЦК України: кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність честь фізичної особи є недоторканими. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" (далі - Постанова №1): під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Відповідно до ст. 34 Конституції України: кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до ст. 68 Конституції України:кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до ст. 4 ЦПК України: кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про інформацію»: одним з основних принципів інформаційних відносин є достовірність та повнота інформації. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 15 Постанови № 1: недостовірною інформацією вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію":оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до п.19 Постанови №1: Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Позиція щодо розмежування фактичних тверджень від оціночних суджень викладена у наступних постановах Верховного Суду від 07.05.2020 р. у справі № 757/32917/17. Відповідно до вимог частин першої та другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи та наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості і ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Таким чином, розрізняючи факти та оціночні судження, слід виходити з того, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції від 22.11.2021 р. у справі № 761/32924/19: Так, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь- яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі «Українська прес-група проти України» зазначено: Навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний баланс для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя. Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 277 ЦК судовий захист гідності, честі та ділової репутації внаслідок поширення про особу недостовірної інформації не виключається і в разі, якщо особа, яка поширила таку інформацію, невідома (наприклад, при направленні анонімних або псевдонімних листів чи звернень, смерті фізичної особи чи ліквідації юридичної особи, поширення інформації в мережі Інтернет особою, яку неможливо ідентифікувати, тощо). У такому випадку суд вправі за заявою заінтересованої особи встановити факт неправдивості цієї інформації та спростувати її в порядку окремого провадження. Така заява розглядається за правилами, визначеними розділом IV ЦПК. У разі доведеності обставин, на які посилається заявник, суд лише констатує факт, що поширена інформація є неправдивою, та спростовує її. При цьому тягар доказування недостовірності поширеної інформації покладається на заявника, який несе витрати, пов`язані з її спростуванням. Встановлення такого факту можливо лише у тому разі, коли особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома. Згідно з ч.1 ст. 293 ЦПК України: окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України: у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Інформація про авторів статей, що порочать честь та гідність [PERSON] , на сайтах відсутня. Також, на сайтах відсутня будь-яка інформація про їх власників. В судовому засіданні встановлено, що заявник прийняв всі заходи для встановлення авторів статей або власників сайту, однак встановити їх авторів та власників сайтів було неможливо, також матеріалами справи встановлено, що заявник здійснив всіх можливих заходів щодо доведеності недостовірності поширеної інформації відносно нього. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах докази, всебічно, повно і об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд приходить до переконання, що заява [PERSON] про встановлення факту недостовірності інформації та її спростування є обґрунтованою та підлягає задоволенню в повному обсязі. При ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом, відповідно до положень ч.7 ст.294 ЦПК України.

Outcome: approved