Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-05 00:00:00

28 серпня 2021 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод», із позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди (а. с. 1-5). В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що з липня 2016 року вона працювала у ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» на посаді інженера ПДБ цеху № 33. У вересні 2020 року її було звільнено із займаної посади за її заявою від 25 серпня 2020 року за власним бажанням, однак жодних документів щодо її звільнення відповідач їй не видав, остаточний розрахунок з нею не провів. На момент її звільнення відповідач мав перед нею заборгованість по нарахованій але не виплаченій заробітні й платі за період роботи з липня 2019 року по жовтень 2020 року у сумі 71105 гривень 61 копійка. На її письмові вимоги щодо суми заборгованості та її погашення відповідач не реагував, тому позивачка була змушена звернутися з позовом до суду. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2021 року у справі № 204/6889/20 її позовні вимоги до відповідача про стягнення заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 71105 гривень 61 копійка задоволено. Вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди до відповідача під час розгляду справи № 204/6889/20 вона не заявляла. 27 серпня 2021 року шляхом примусового виконання Чечелівським ВДВС міста Дніпра ГТУ юстиції у Дніпропетровській області виконавчих листів від 26 лютого 2021 року та 05 квітня 2021 року у справі 204/6889/20 вказане рішення суду було виконано відповідачем. Оскільки її звільнено з займаної посади у вересні 2020 року, то вона взяла для розрахунку середнього заборітку заробітну плату (нарахування) за два місяці, які йому передують, тобто за липень та серпень 2020 року. Середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (з 01 жовтня 2020 року) до моменту, коли відповідач з нею розрахувався (27 серпня 2021 року), складає 86469 гривень 07 копійок, без врахування НДФЛ та ВЗ. Крім того, вказує на те, що вона не отримувала заробітну плату майже 2 роки (з липня 2019 року по серпень 2021 року). Саме через затримку по виплаті заробітної плати вона змушена була звільнитися. У зв`язку зі значною затримкою заробітної плати вона відчувала моральні страждання, втратила нормальні життєві зв`язки, була змушена економити на харчах, одязі. Завдана моральна шкода обумовлюється моральним та фізичним стражданням внаслідок порушення її законного права на заробітну плату, приниженням честі, гідності, ігноруванням її прав, втратою у зв`язку з цим престижу та ділової репутації серед співпрацівників, знайомих, друзів та родичів. Відповідач, ігноруючи її звернення та заяви, не надав жодної відповіді, в тому числі і довідок про суми заборгованості по заробітній платі, по невикористаній відпустці, тому їй довелося самостійно відшукувати докази такої заборгованості. Вважає, що незаконними діями керівництва відповідача їй було нанесено моральну шкоду, яку вона оцінює у 10000 гривень, яку він прохає стягнути з відповідача разом із судовими витратами та витратами на правову допомогу у розмірі 5000 гривень. Ухвалою суду від 06 жовтня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (а. с. 34). 04 листопада 2021 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 06 жовтня 2021 року, позивачкою усунуто (а. с. 36). Ухвалою суду від 09 листопада 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання на 11 годину 00 хвилин 03 грудня 2021 року (а. с. 38), копія якої надіслана учасникам справи 22 листопада 2021 року за вихідним № 24731/21-вих/2/204/2346/21 (а. с. 39). Представник позивачки [PERSON] адвокат Кошовий В.К., у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позов підтримав, просив задовольнити (а. с. 66, 71-72). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 79), про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог без задоволення та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що з 22 липня 2016 року позивачка працювала у ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» на посаді технолога управління зовнішніх зв`язків і збуту продукції. 27 серпня 2021 року відповідачем винесено наказ № 237-К про звільнення позивачки із займаної посади за угодою сторін, що підтверджується копією її трудової книжки серії [NUMBER] (а. с. 9-13). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2021 року по справі № 204/6889/20 було задоволено позовну заяву [PERSON] до ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Стягнуто з ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 71105 гривень 61 копійка та витрати на правову допомогу у сумі 6000 гривень. Вказане рішення суду набрало законної сили 30 березня 2021 року (а. с. 14-15 та на звороті). Дане рішення виконано відповідачем 27 серпня 2021 року шляхом примусового виконання Чечелівським ВДВС міста Дніпра ГТУ юстиції у Дніпропетровській області виконавчих листів від 26 лютого 2021 року та 05 квітня 2021 року. Так, 27 серпня 2021 року відповідачем перераховано позивачці стягнуті рішенням суду грошові кошті у сумі 71105 гривень 61 копійка та 6000 гривень, що підтверджується виписками АТ КБ «Приватбанк» по картці/рахунку позивачки (а. с. 22). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Стаття 20\~ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду Згідно з вимогами ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ч. 1\~ст. 76 ЦПК України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися не припущеннях. Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Отже, за змістом ст.\~38\~КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.\~\~ Приписами ч. ч. 1, 2 ст.\~47\~КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. За положеннями ст.\~43\~Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Аналогічний правовий\~висновок викладений\~у постанові\~ВС України\~від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16. Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4, 5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Приписами ч. 1 ст.\~117\~КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, сума остаточного розрахунку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117\~КЗпП України відповідальність. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Разом з тим, середній заробіток за час затримки розрахунків при звільненні це відновлення роботодавцем за порушення норм трудового законодавства, яка розраховується у відповідності до пункту першого розділу першого Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19). Конституційний суду України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень КЗпП України зазначив, що положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. З аналізу вказаних норм вбачається, що право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, виникає у особи з наступного дня за датою її звільнення та за умови, що в день її звільнення з нею не проведено повний розрахунок. Як вбачається зі змісту позовної заяви позивачка просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (з 01 жовтня 2020 року по 26 серпня 2021 року), із зазначенням того, що її звільнили 30 вересня 2020 року. При цьому вона вказує на те, що відповідач безпідставно вказав у її трудовій книжці дату звільнення 27 серпня 2021 року із зазначенням причини такого звільнення «за угодою сторін», оскільки, заяву про звільнення за власним бажанням вона написала 25 серпня 2020 року, а вже 30 вересня 2020 року адміністрація повідомила її про звільнення та заблокувало її електронний доступ до підприємства, тому саме з 30 вересня вона фактично припинила роботу на підприємстві відповідача. Разом з тим, суд не може погодитися з такими доводами позивачки, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, зокрема, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2021 року по справі № 204/6889/20, яким з-поміж іншого, у судовому засіданні було встановлено те, що [PERSON] працює на ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» (а. с. 14-15 та на звороті). Відповідно до вимог ч. 4 ст.\~82\~ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Крім того, з довідки Пенсійного фонду України за формою ОК-5 індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] (а. с. 16-17) вбачається, що відповідачем здійснювалися нарахування позивачці заробітної плати у період часу з жовтня по грудень 2020 року включно. При цьому, як вбачається з запису із трудової книжки позивачки серії [NUMBER] (а. с. 13), вона звільнена із займаної посади наказом відповідача від 27 серпня 2021 року № 237-К за угодою сторін. Водночас, суд зазначає, що матеріали справи не містять відомостей про оскарження позивачкою дій відповідача щодо безпідставного її звільнення саме 27 серпня 2021 року та із підставою такого звільнення «за угодою сторін». З огляду на викладене, зважаючи на те, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2021 року по справі № 204/6889/20, яким з-поміж іншого, у судовому засіданні було встановлено те, що [PERSON] працює на ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод», при цьому, відповідачем їй здійснювалися нарахування заробітної плати у період часу з жовтня по грудень 2020 року включно, враховуючи те, що позивачка звільнена з займаної посади наказом відповідача від 27 серпня 2021 року № 237-К за угодою сторін, який вона вважає безпідставним, однак, будь-яких доказів щодо його оскарження нею суду не надано, суд доходить переконливого висновку, що вказане свідчить про те, що остання не була звільнена з займаної посади у вересні 2020 року, а є такою, що звільнена 27 серпня 2021 року, а відтак остання не набула права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні за період часу з 01 жовтня 2020 року по 26 серпня 2021 року, оскільки такий розрахунок з нею було проведено за вищевказаним рішенням суду, шляхом його примусового виконання 26 серпня 2021 року, тобто на передодні її звільнення, через що суд доходить висновку, що підстави для задоволення позову в цій частині відсутні, а оскільки позовні вимоги про стягнення моральної шкоди та відшкодування витрат на правову допомогу, є похідними від первісної вимоги, дані вимоги також задоволенню не підлягають, через вважає, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed