Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-12 00:00:00

в лютому 2021 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Невмержицьку І.М. звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просив суд: - визнати спільним сумісним майном позивача та відповідача житловий будинок, загальною площею 161,3 кв.м, гараж, загальною площею 29,7 кв.м., сарай, загальною площею 24,4 кв.м, споруди № 1-2, 1, які розташовані за адресою: [ADDRESS] ; - в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за позивачем право власності на Ѕ частину: житлового будинку, загальною площею 161,3 кв.м, [ADDRESS] ; земельної ділянки, загальною площею 0,0821 га за адресою: [ADDRESS] ; гаража, загальною площею 29,7 кв.м., сараю, загальною площею 24,4 кв.м, споруд № 1-2, 1, які розташовані за адресою: [ADDRESS] ; - в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за відповідачем право власності на Ѕ частину: житлового будинку, загальною площею 161,3 кв.м, [ADDRESS] ; земельної ділянки, загальною площею 0,0821 га за адресою: [ADDRESS] ; гаража, загальною площею 29,7 кв.м., сараю, загальною площею 24,4 кв.м, споруд № 1-2, 1, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 26.11.1983 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. 23.01.1985 року, під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, відповідач отримала у власність житловий будинок [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину. Зазначений будинок був збудований в 1939 році та його технічний стан був непридатним для проживання (технічний знос конструкцій становив 61 %). З огляду на стан будинку, подружжя прийняло рішення про необхідність його повного зносу та будівництва нового будинку. В 1988 році подружжя звернулось до виконкому Московської райради народних депутатів в м. Києві із заявою про надання дозволу на капітальний ремонт будинку. Рішенням Виконкому Московської райради № 364 від 23.05.1988 року, було надано дозвіл на капітальний ремонт будинку [ADDRESS] . Для здійснення будівельних робіт було оформлено право власності на земельну ділянку на ім`я відповідача. 07.07.1998 року Київською міською радою відповідачу було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, розташовану в [ADDRESS] . Позивач вказує, що із 1988 року на вказаній земельній ділянці подружжям проводились будівельні роботи зі зведення нового будинку, які відбувались впродовж 15 років. Будівельні матеріали, меблі, побутову техніку подружжям придбавалось спільно. 07.12.2004 року Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Київської міської ради КМДА було видано дозвіл на введення в експлуатацію закінченого будівництвом приватного житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Об`єкт приймався в експлуатацію згідно технічного паспорту від 18.04.2003 року за наступними показниками: житловий будинок, загальною площею 161,3 кв.м., гараж, загальною площею 29,7 кв.м, сарай, загальною площею 24,4 кв.м, споруди № 1-2, 1. Таким чином, 07.12.2004 року в експлуатацію було введено новостворений об`єкт нерухомого майна. На підставі акту введення в експлуатацію, наказу Головного управління житлового забезпечення від 13.06.2005 року, відповідачу було видано свідоцтво про право власності від 22.06.2005 року, яке у встановленому законом порядку було зареєстровано в КМБТІ. Позивач вказує, що з моменту укладення шлюбу та по теперішній час сторони постійно фактично проживали спочатку в старому, а потім в новому будинку, який є єдиним їх житлом. Однак, спільне життя сторін не склалось, та рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23.10.2020 року у справі № 752/12749/20, шлюб між сторонами було розірвано. На даний час для колишнього подружжя нагальним є питання поділу спільного майна. Позивач вказує, що будинок із господарськими будівлями є сумісним нерухомим майном, та підлягає поділу в рівних частинах між сторонами. Крім того, зважаючи на те, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, земельна ділянка під таким будинком належить подружжю у тих же частках, незважаючи на підставу отримання її для титульного власника. Посилаючись на викладене, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Слободянюк А.В. від 22.03.2021 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. В травні 2021 року до суду від відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що 23.01.1985 року відповідачем в особисту власність отримано житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину. Крім того, відповідачем на підставі рішення КМР № 65 від 07.07.1998 року в порядку приватизації було отримано земельну ділянку, площею 0,0821 за вказаною адресою. З огляду на належність відповідачу житлового будинку та земельної ділянки нею самостійно приймалось рішення про збільшення розмірів будинку. Факт проживання колишнього чоловіка - відповідача у справі не свідчить про його бажання здійснення будівництво, та вкласти в це кошти. Отримання дозволів на будівництво, отримання у власність земельної ділянки здійснювалось лише особисто відповідачем. Остання, вказує, що будівництво будинку на власній земельній ділянці вона проводила особистими силами та власним коштом. З огляду на те, що будинок отриманий відповідачем у спадок, а земельна ділянка набута нею у власність в порядку приватизації, а відтак ці об`єкти не є спільним майном подружжя та поділу не підлягають. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 05.10.2021 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В зв`язку із відрядженням судді Слободянюк А.В. до Дніпровського районного суду м. Києва, на підставі розпорядження керівника апарату суду № 182 від 23.02.2022 року, справа була повторно автоматично розподілена та визначено головуючого суддю Чередніченко Н.П. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з викладених в позові підстав. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала частково, та вказала на наявність підстав для визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, та його поділу, однак, в решті позовних вимог просила відмовити, посилаючись на їх необґрунтованість. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] та зареєстрований із 17.08.1985 року за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта. Відповідач [PERSON] народилась [INFO] та із 17.08.1985 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта 26.11.1983 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб Відділом реєстрації актів громадянського стану Подільського району м. Києва, про що було зроблено актовий запис № 1011. 23.01.1985 року, відповідач отримала у власність житловий будинок [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Зазначений будинок був збудований в 1939 році та його технічний стан був непридатним для проживання, оскільки, технічний знос конструкцій становив 61 %, що підтверджується копією висновку про технічний стан жилого будинку [ADDRESS] . Позивач вказує, що в період шлюбу сторони, як подружжя прийняло рішення про необхідність повного зносу зазначеного будинку та будівництво нового будинку, що в ході розгляду справи стороною відповідача належними доказами спростовано не було, та посилання відповідача про те, що нею особисто приймалось зазначене рішення, в ході розгляду справи не знайшло свого об`єктивного підтвердження. Відповідно до витягу із рішення виконкому Московської райради № 364 від 23.05.1988 року, [PERSON] було дозволено зробити капітальний ремонт зазначеного будинку. Крім того, на підставі рішення Київської міської ради від 07.07.1998 року № 65 [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,0821 га в [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, про що було видано державний акт серії І-КВ № 123431 від 21.11.2000 р. Позивач вказує, та не спростовано стороною відповідача те, що із 1988 року на вказаній земельній ділянці подружжям за спільні кошти та спільними зусиллями проводились будівельні роботи зі зведення нового будинку, які відбувались впродовж 15 років. Відповідно до дозволу Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Київської міської ради КМДА № 902 від 07.12.2004 року, було прийнято в експлуатацію, згідно технічного паспорту КМБТІ від18.04.2003 року, об`єкт з такими будівельними показниками: житловий будинок, загальною площею 161,3 кв.м, гараж, загальною площею 29,7 кв.м, сарай, загальною площею 24,4 кв.м, та споруди № 1-2, 1 на земельній ділянці по [ADDRESS] . Відповідно до копії свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу КМР (КМДА) від 22.06.2005 року, було встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить жилий будинок [ADDRESS] . Право власності відповідача на вказаний об`єкт нерухомості було зареєстровано у встановленому законом порядку в КМБТІ 30.06.2005 року за реєстровим № 16440. З наведеного вбачається, що впродовж подружнього життя сторони за спільні кошти та спільними зусиллями побудували новий об`єкт нерухомого майна, який у встановленому законом порядку було введено в експлуатацію, та зареєстровано за відповідачем. В ході розгляду справи встановлено, що позивач та відповідач зареєстровані в спірному житловому будинку, фактично в ньому проживають, та доказів наявності у них іншого житла, матеріали справи не містять. Твердження сторони відповідача, що житловий будинок було збудовано за особисті кошти та власними зусиллями, судом до уваги не приймаються, оскільки, ці посилання повністю спростовані доказами, наданими стороною позивача. Крім того, судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23.10.2020 року у справі № 752/12749/20, позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, було задоволено, та шлюб між сторонами було розірвано. З мотивувальної частини зазначеного рішення вбачається, що між сторонами подружні стосунки були припинені, наданий сторонам строк для примирення не призвів до налагодження сімейних стосунків, а тому, на думку суду, з урахуванням наданих пояснень позивача в судовому засіданні, та відсутність з боку відповідача доказів на спростування позовних вимог, - збереження сім`ї було неможливе. Постановою Київського апеляційного суду від 25.02.2021 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23.10.2020 року, було залишено без змін. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між сторонами наявний спір щодо поділу майна подружжя, оскільки, об`єкт нерухомості: будинок із гаражем, сараєм та іншими спорудами, - побудований за спільні кошти та спільними зусиллями сторін в період шлюбу, а відтак є спільним сумісним нерухомим майном, в зв`язку з чим підлягає поділу в рівних частинах між сторонами, та земельна ділянка під таким будинком належить подружжю у тих же частках, незважаючи на підставу отримання її для титульного власника, а тому зважаючи на те, що відповідачем зазначені обставини не визнаються, позивач вимушений звернутися до суду із даним позовом. Частково заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача в ході розгляду справи вказувала, що житловий будинок дійсно є спільним сумісним майном подружжя, який підлягає поділу між сторонами, однак, поділу не підлягають гараж, сарай та споруди, так як вони не є окремими об`єктами нерухомості, а земельна ділянка набута відповідачем у приватну власність в порядку приватизації, що виключає її поділ між сторонами. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя (ч. 3 ст. 61 та ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Пунктом 22 вказаної Постанови Пленуму встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України, а відповідно до п. 24 та п. 25 Постанови, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вирішуючи спір між колишнім подружжям про поділ майна, суд встановлює: 1) обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства - ним є будинок та комплекс будівель та споруд; 2) з`ясовує джерело та час його придбання, - майно придбане в період наявних офіційно зареєстрованих шлюбних відносин. З матеріалів справи вбачається, що за час перебування в шлюбі збудований сторонами та введений в експлуатацію об`єкт нерухомості, який складається із: житлового будинку, загальною площею 161,3 кв.м, гаражу, загальною площею 29,7 кв.м., сараю, загальною площею 24,4 кв.м, споруд № 1-2, 1, який розташований за адресою: [ADDRESS] , та який було зареєстровано за відповідачем, - є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому наявні підстави для його поділу. В частині поділу між сторонами земельної ділянки суд вважає за необхідне зазначити наступне. З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Київської міської ради від 07.07.1998 року № 65, [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,0821 га в [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, про що було видано державний акт серії І-КВ № 123431 від 21.11.2000 р. Статтею 89 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку; г) співвласників багатоквартирного будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом . Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Як визначено ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Викладене свідчить про те, що земельна ділянка одержана відповідачем [PERSON] у період шлюбу є її власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержання членом подружжя майна внаслідок приватизації земельної ділянки. Поруч з цим, відповідно до ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Такі самі норми містяться в ст. 120 Земельного Кодексу України, якою передбачено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщену на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно п. 18-2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» відповідно до положень статей 81, 116 ЗК (2768-14) окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а неспільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК. Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю" № 1702-VI від 05.11.2009, були внесені зміни і до ст. 120 ЗК України, частина 1 якої передбачає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користування іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною 4 цієї ж статті передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Вказані норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Так, Верховний Суд України 16 грудня 2015 року при розгляді справи № 6-2710цс15, предметом якої був спір про поділ майна подружжя, зробив правовий висновок, відповідно до якого земельна ділянка, приватизована одним із подружжя у період шлюбу для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Разом з тим, у разі будівництва подружжям на такій земельній ділянці житлового будинку, право спільної сумісної власності на який виникає в обох з подружжя, відповідне право в обох з подружжя виникає і на земельну ділянку, відведену для будівництва будинку. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, частки майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК (п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Твердження сторони відповідача про те, що спірний житловий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка, на якій побудовано будинок, не є об`єктами спільної сумісної власності сторін, суд до уваги не приймає, оскільки, ці посилання повністю спростовуються наявними у справі доказами та не ґрунтуються на наведених вище вимогах закону. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що побудований сторонами в період шлюбу об`єкт нерухомості, який складається із житлового будинку, гаража, сараю, та споруд, є спільною сумісною власністю подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя стороною відповідача не надано, а тому суд дійшов висновку про його поділ між сторонами, виходячи із правил рівності часток подружжя в спільному майні, тобто по 1/2 частині. Крім того, враховуючи те, що на спірній земельній ділянці, яка не є спільною сумісною власністю подружжя, було збудовано об`єкт нерухомості, право спільної сумісної власності на який виникає в обох з подружжя, а тому суд вважає, що і на земельну ділянку виникає право власності у обох сторін, відповідно. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Враховуючи вищевикладене, а також з метою належного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги, застосувавши до спірних правовідносин вищезазначену норму, визначивши спосіб захисту, який не суперечить закону, та визнати об`єкт нерухомості - житловий будинок, загальною площею 161,3 кв.м, із надвірними спорудами: гаражем, загальною площею 29,7 кв.м., сараєм, загальною площею 24,4 кв.м, спорудами № 1-2, 1, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , - спільним сумісним майном позивача та відповідача, та з огляду на те, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, та інше не встановлено домовленістю між ними, а відтак за позивачем та відповідачем в порядку поділу спільного сумісного майна слід визнати право власності на зазначені об`єкти нерухомості, в т.ч. і на земельну ділянку, за вказаною адресою в рівних частинах. В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 12258,00 грн. слід стягнути із відповідача на користь позивача. На підставі викладеного, та

Outcome: approved