Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-11 00:00:00

У січні 2020 року [PERSON] (далі по тексту позивач) звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області із позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту відповідач) про усунення перешкод у здійсненні користування домоволодінням шляхом встановлення порядку користування. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони отримали у спадок після матері [PERSON] в рівних долях земельну ділянку та домоволодіння, що складається із господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] . На момент проведення технічної інвентаризації 16.12.2015 року на земельній ділянці був розташований будинок під літерою «А» загальною площею 54,7 кв.м., житлова площа 35,5 кв.м., погріб з шийкою літ. «В», прибудова літ «а», сарай літ. «Б», літня кухня «Г», навіс літ. «Ж», вбиральня літ. «З», літній душ літ. «И», ганок «а1», козирок «а2», колонка питна «К», огорожа №1 ворота №2. Будинок складається із трьох житлових кімнат: 2-1 18,9 кв.м., 1-4 6,7 кв.м., 1-3 9,9 кв.м. та трьох допоміжних приміщень: кухня 6,3 кв.м., передпокій 6,6 кв.м. та котельня, яка використовується як ванна кімната 6,3 кв.м. Спочатку у сторін не було проблем з користуванням належним їм спільним майном. Як вказує позивач, вона закінчила будівництво питної колонки зі свердловиною, яку почала будувати ще за життя матері, а закінчила після її смерті, відремонтувала літню кухню та душ. Кімнати, які були у фактичному користуванні відповідача, а саме, 1-4 та 1-3 є прохідними. Тому, позивач хотіла облаштувати до кімнати, якою вона фактично користується (2-1), окремий вхід. Коли позивач отримала дозвільні документи на будівництво, відповідач перестав надавати позивачу доступ до котельні та кухні. Крім того, [PERSON] відрізав від кімнати 2-1 електропроводку та позбавив опалення у цій кімнаті. Вбиральня також у користуванні відповідача, а на погріб він поставив замок, ключ від якого не дає [PERSON] . Також відповідач поселив до будинку свого сина, який не допускає позивача до будинку. Остання неодноразово зверталась до правоохоронних органів з цього приводу. На думку позивача, її права підлягають захисту шляхом встановлення порядку користування майном. При цьому, у досудовому порядку даний спір не вдалося вирішити, а тому, [PERSON] вимушена звернутись до суду з зданим позовом. Тому, позивач просила суд: 1. Усунути перешкоди у користуванні домоволодінням за адресою: [ADDRESS] шляхом встановлення порядку користування житловим будинком та господарськими будівлями і спорудами наступним чином: виділити у користування [PERSON] кімнати площами 6,7 кв.м. та 9,9 кв.м., а також господарські будівлі: погріб з шийкою літ. «В», сарай літ. «Б», вбиральня літ. «З», ганок «а1», козирок «а2», ворота №2; виділити у користування [PERSON] кімнату площею 18,9 кв.м., а також господарські будівлі: літня кухня «Г», навіс літ. «Ж», літній душ літ. «И», колонка питна «К»; допоміжні приміщення житлового будинку, а саме, котельню площею 6,3 кв.м., передпокій площею 6,6 кв.м. та кухню площею 6,3 кв.м., господарську споруду огорожу №1 залишити у спільному користуванні сторін. 2. Покласти на відповідача судові витрати. У відзиві на позовну заяву представник відповідача вказав, що відповідач не створює перешкод у користуванні належним позивачу майном, крім того, сплачує послуги за опалення будинку. Навпаки, такі перешкоди створюються позивачем. Так, остання обладнала огорожу між житловими кімнатами 2-1 та 1-4 і 1-3, що заважає відповідачу користуватися кімнатою 2-1 та прилеглими будівлями. Крім того, сторона відповідача вказала, що між сторонами уже було розглянуто спір про визнання права власності на будинок в нових ідеальних частках та про виділ в натурі частки в будинку та від земельної ділянки (справа №381/2650/16-ц). Представник відповідача протягом розгляду справи вказував, що між сторонами уже склався певний порядок користування спільною власністю, а також зазначав на відсутність предмета спору та неможливість застосування до даних правовідносин норм ст. 358 ЦК України, оскільки [PERSON] зареєструвала за собою на праві приватної власності житловий будинок площею 18,9 кв.м., якому присвоєна літера «А» за адресою: [ADDRESS] . Тому, представник відповідача просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою судді Фастівського міськрайонного суду Київської області Осаулової Н.А. від 06.02.2020 року позов залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою судді від 25.02.2020 року відкрито провадження у даній справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 10 липня 2020 року на електронну адресу суду від адвоката Журавського О.А. надійшла зустрічна позовна заява подана в інтересах [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні спільним майном. Ухвалою суду від 14.09.2020 року зустрічну позовну заяву \~залишено без руху, а стороні позивача за зустрічним позовом було надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 10.02.2020 року зустрічну позовну заяву у цивільній справі № 381/16/20 повернуто адвокату Журавському О.А. Крім того, ухвалою суду від 10.02.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. У той же час, постановою Київського апеляційного суду від 18.06.2021 року ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області про повернення зустрічної позовної заяви від 10 лютого 2021 року скасовано, справу направлено\~для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2021 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви. У судове засідання представник позивача не з`явилася, направила до суду заяву про відкладення розгляду справи. Присутня у судовому засіданні позивач просила відкласти розгляд справи. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти відкладення розгляду справи, зазначила, що справу можливо продовжувати розглядати за відсутності представника позивача, оскільки в судовому засіданні присутня позивач. Згідно положень ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні.\~ За умовами ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, у відповідності до п. 3 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник. За таких обставин, враховуючи, що представника позивача було повідомлено про дату, час та місце судового засідання належним чином, а остання до суду не з`явилася, але з`явилася її довіритель позивач, суд постановив продовжити розгляд справи за відсутності представника позивача. В судовому засіданні 30.03.2021 сторона позивача надала свої пояснення по суті позову, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Під час вивчення письмових доказів в судовому засіданні 12.07.2022 позивач просила залишити без розгляду позовні вимоги. У судових дебатах відмовилася виступати. Сторона відповідача заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити з підстав викладених у відзиві та запереченнях на позовну заяву. У ст. 257 ЦПК України закріплено підстави для залишення позову без розгляду. Так, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду (п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України). Як вбачається із матеріалів справи, розгляд справи по суті розпочався 30.03.2021 року, тобто до того, як позивач просила залишити позов без розгляду (12.07.2022 року), що виключає можливість задоволення вказаної заяви. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнов проти України», вказано, що в силу вимог ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Суд, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Під час розгляду справи судом встановлено, що судами першої, апеляційної та касаційної інстанції розглянуто позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на будинок в нових ідеальних частках та про виділ в натурі частки в будинку та від земельної ділянки (справа №381/2650/16-ц). Так, під час розгляду справи №381/2650/16-ц судами встановлено, що відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 лютого 2016 року [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/2 частина житлового будинку, розташованого у [ADDRESS] та 1/2 частина земельної ділянки площею 0,2212 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Інша\~частина\~житлового\~будинку та земельної ділянки належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області від 15 лютого 2016 року Вінічук Т.В., зареєстрованого у реєстрі за № 134. Відповідно до\~Постанови Верховної Ради України від 17 березня 2016 року № 1037-VIII «Про перейменування окремих населених пунктів»\~с. Червона Мотовилівка Фастівського району Київської області перейменовано на с. Мотовилівка Фастівського району Київської області. У відповідності до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою\~28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Так, вказаним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2018 року в справі №381/2650/16-ц у задоволені позову [PERSON] відмовлено. Дане рішення залишено без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 21 серпня 2018 року та постановою Верховного Суду від 05 червня 2019 року. Крім того, у ході розгляду справи №381/2650/16-ц судами надана оцінка висновку експерта за результатами проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи\~від 30 листопада 2017 року. Згідно з вказаним висновком від 30 листопада 2017 року, загальна площа однокімнатної квартири повинна складатись із житлової кімнати площею не менше 15,0 кв. м та кухні площею не менше 7,0 кв. м. Поділ житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами між співвласниками відповідно до ідеальних часток співвласників є неможливим. Поділ указаного житлового будинку між співвласниками можливий при умові відступу від ідеальних часток за умови прибудови до житлового будинку. Суди також дійшли висновку, що чинним законодавством передбачено, що у випадку необхідності перепланувань чи виконання інших будівельних робіт, необхідно звернутися до Державної архітектурної будівельної інспекції та зареєструвати повідомлення про початок виконання будівельних робіт. Отже, усі прибудови (у тому числі і другий вхід у будинок), вбудови, тощо є будівельними роботами, а тому без реєстрації повідомлення про початок виконання будівельних робіт не дозволяється створювати фактично відокремлені приміщення з власним входом. Оскільки володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам житловий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, то при застосуванні\~статті 88 ЗК України\~при вирішенні спорів, як між сторонами, слід брати до уваги таку угоду. Це правило відноситься до тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі. Таким чином, якщо виділ в натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Отже, суди дійшли висновку про неможливість поділу будинку в натурі без відступу від ідеальних часток та без проведення відповідних добудов до житлового будинку. За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, звертаючись до суду з даним позовом про встановлення порядку користування майном, позивач вказувала, що відповідач перестав надавати їй доступ до котельні та кухні. Крім того, [PERSON] відрізав від кімнати 2-1 електропроводку та позбавив опалення у цій кімнаті. Вбиральня також у користуванні відповідача, а на погріб він поставив замок, ключ від якого не дає [PERSON] . Також відповідач поселив до будинку свого сина, який не допускає позивача до будинку. Тому, остання, посилаючись на ст. 358 ЦК України, просила встановити порядок користування спільним майном. Згідно ч.1\~ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1\~ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3\~ст. 319 ЦК України). Частиною 1\~статті 383 ЦК України\~передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і немає права використовувати його для промислового виробництва. Крім того,\~статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 358 ЦК України\~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Як вказано у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-1500цс15, ст. 358 ЦК України\~ свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку позовні вимоги стосуються не поділу будинку, а встановлення порядку спільного користування ним. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки позовні вимоги не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в\~незначних обсягах\~від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Згідно з роз`ясненнями Верховного Суду України, викладеними в п. 14 постанови Пленуму від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику в справах за позовами про захист права власності» з послідуючими змінами, квартира, яка є спільною сумісною власність чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. У той же час, як вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 05.10.2020 року, [PERSON] належить на праві власності житловий будинок, загальною площею 18,9 кв.м., житловою площею 18,9 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] . Підставою для державної реєстрації зазначено: Висновок щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна, серія та номер: 0728, виданий 07.06.2018 року, видавник ТОВ «Авістор», свідоцтво про право на спадщину за заповітом, серія та номер: 134, виданий 15.02.2016 року, видавник: приватний нотаріус Фастівського районного нотаріального округу Київської області Вінічук Т.В. Таким чином, [PERSON] зареєструвала за собою право власності на 18,9 кв.м. житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Відтак, частка у спільному майні була виділена та набула статусу окремого об`єкту нерухомого майна з присвоєнням літери «А». Фактично, загальна площа об`єкту майна відповідає площі кімнаті 2-1, якою користується [PERSON] . Фактичне користування [PERSON] кімнатою 2-1 підтверджено сторонами у ході розгляду справи, а також актом обстеження житлово-побутових умов від 27 червня 2020 року Тому, ст. 358 ЦК України, на яку посилалась позивач у позові, до даних правовідносин застосуванню не підлягає, оскільки вона регулює питання здійснення права спільної часткової власності, яка у даному випадку була припинена внаслідок реєстрації права власності на окремий об`єкт нерухомого майна. При цьому, суд враховує презумпцію правомірності правочину, закріплену у ст. 204 ЦК України. А тому, оскільки сторонами не надано доказів того, що вказана реєстрація не визнана недійсною у встановленому законом порядку чи оскаржується на час розгляду справи, суд приходить до висновку про її дійсність на даний час. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (ч. 3 ст. 367 ЦК України). За таких обставин, позивач користується правомочностями власності, що закріплена у ст. 317 ЦК України. Крім того, згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У той же час, заперечуючи проти факту виділення частки у спільному майні в натурі, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували протилежність даної обставини, хоча судом неодноразово оголошувались перерви у судовому засіданні за клопотанням сторони позивача. Між тим, у матеріалах справи наявні квитанції на оплату послуг за електроенергію, що сплачена [PERSON] за користування послугами за адресою: [ADDRESS] , а також договір про користування електричною енергією №201040753 від 29.12.2018 року за аналогічною адресою. Окрім того Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 13.05.1980 року в справі «Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05. 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Отже, з урахуванням вищенаведеного, відсутність у позивача порушених цивільних прав та обов`язків у зв`язку з фактичним виділенням в натурі частки у спільному майна, вказана обставина не породжує для неї права на захист, тобто права на звернення із цим цивільними позовом. Таким чином, оскільки відбувся виділ частки в натурі у спільному майні сторін, позивач зареєструвала за собою право власності на окремий об`єкт нерухомості, користуються при цьому правомочностями власності, які передбачені законом, до даних відносин ст. 358 ЦК України застосуванню не підлягає, а тому встановити порядок користування житловим приміщенням у судовому порядку неможливо. У відповідності до приписів ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed