Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-24 00:00:00

31.03.2022 позивачі [PERSON] та [PERSON] подали до Турківського районного суду Львівської області позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як законного представника [PERSON] , в якій просять визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог посилаються на те, що їм на праві приватної власності належить по 1/2 частки житлового будинку в [ADDRESS] . В цьому будинку зареєстровані на проживання їх родичі [PERSON] , [PERSON] і їх малолітній син [PERSON] , якого [PERSON] без їх згоди зареєструвала на проживання у їхньому будинку. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] протягом останніх п`яти років не проживають в їх будинку. Факт реєстрації відповідачів порушує їх право на вільне розпорядження і користування своїм майном. Ухвалою суду від 18.04.2022 відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 18.05.2022 залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування виконавчий комітет Турківської міської ради Самбірського району Львівської області. Ухвалою суду від 09.06.2022 залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Службу у справах дітей Турківської міської ради Самбірського району Львівської області. Позивачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. Позовні вимоги підтримують та не заперечують щодо винесення заочного рішення у справі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися повторно, хоча були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, відповідачка [PERSON] також і шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. Про причини неявки в судове засідання не повідомили, про що свідчать матеріали справи, рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, які повернулися до суду без вручення відповідачам за зареєстрованою адресою місця проживання з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою". У судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування виконавчий комітет Турківської міської ради Самбірського району Львівської області не з`явився, представник третьої особи Шубін І.О. подала до суду заяву про розгялд справи без їх участі, щодо задоволення позовних вимог покладаються на розсуд суду. У судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Турківської міської ради Самбірського району Львівської області не з`явився, представник третьої особи Бойко О.І. подала до суду заяву про розгляд справи без їх участі, щодо задоволення позовних вимог покладаються на розсуд суду. Ухвалою суду від 25.07.2022 постановлено проводити заочний розгляд цивільної справи за згодою позивачів. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив такі обставини справи та відповідні до них правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим державним нотаріусом Самбірської державної нотаріальної контори, зареєстрованим в реєстрі за №163, [PERSON] , [INFO] є власником 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] , успадкованої за заповітом після смерті брата [PERSON] і відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (номер витягу 268826523) таке зареєстроване в Державному реєстрі речових прав. Як видно із договору дарування 1/2 (однієї другої) частки будинку в [ADDRESS] , така передана дарувальником [PERSON] у власність обдаровуваній [PERSON] . Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (номер витягу 122352121) належить [PERSON] в розмірі 1/2 частки на праві спільної часткової власності. Довідками про склад сім`ї [PERSON] , виданих виконкомом Турківської міської ради Самбірського району Львівської області №2928, №2929 від 18.11.2021, доводиться, що у будинку за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] - племінник позивачки [PERSON] , [PERSON] - племінниця позивачки [PERSON] та [PERSON] - син племінниці позивачки [PERSON] , що також підтверджується і витягом із будинкової книги за адресою: [ADDRESS] . Водночас, як доводиться актом про фактичне проживання за адресою: [ADDRESS] від 18.11.2021, за вищезазначеною адресою зареєстровані, але фактично не проживають протягом останніх п`яти років- [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Як видно із Договору найму житлового будинку від 24.03.2011 в [ADDRESS] , [PERSON] здав в найм [PERSON] безоплатно даний житловий будинок. Вирішуючи спір, суд виходить з таких положень закону та відповідних їм правовідносин. Так, право власності захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі відповідно - Перший протокол; Конвенція). Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності, що знайшло своє відображення у ст. 41 Конституції України. Водночас, право власності (на мирне володіння майном) не є абсолютним. Однак, будь-яке втручання в таке право може відбуватись лише у відповідності до закону та з урахуванням необхідності такого втручання в демократичному суспільстві. Конституцією України також закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (ст. 13, 41 Конституції України). Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом статті 383 ЦК України, статей 150,156 Житлового кодексу УРСР власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Водночас, відповідно до ч. 2 та 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно зі ст. 176 СК України батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Таким чином, положення діючого сімейного законодавства чітко встановлюють право користування дитини майном батьків. У розрізі наведених вище правових норм, суд встановив, що позивачам на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] , та договору дарування належить по 1/2 частці житлового будинку за адресою [ADDRESS] , в якому зареєстровані відповідачі. Поряд з цим суд встановив, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є племінниками позивачки [PERSON] та двоюрідними братом та сестрою позивачки [PERSON] , такі за місцем реєстрації не проживають. Як видно із Договору найму житлового будинку від 24.03.2011 в [ADDRESS] , попередній власник цього житлового будинку - [PERSON] здав в найм [PERSON] безоплатно даний житловий будинок. Відповідно дост. 814 ЦК України, у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права і обов`язки наймодавця. Оскільки позивачі [PERSON] та [PERSON] є новими власниками спірного будинку, а відповідач [PERSON] зареєстрована у цьому житлі зі згоди попереднього власника будинку, при цьому відповідачка не є членом сім`ї позивачів, і вони не надавали згоди відповідачці [PERSON] на користування цим житлом (не укладали договорів найму), тому з припиненням права власності попереднього власника будинку у відповідачки припинилось право на користування цим житлом і її слід визнати такою, що втратила право на користування цим будинком. Відтак, за відсутності спільного проживання, спільного побуту, взаємних прав та обов`язків щодо спільного проживання, відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не є членами сім`ї позивачів. Відповідачі відзив на позов до суду не подали, встановлених судом обставин не спростували. З урахуванням викладеного, суд вважає що позивачі як власники житлового будинку мають право на безперешкодне користування та розпорядження ним, зокрема з урахуванням тої обставини, що відповідачі не є членами їх сім`ї та тривалий час без поважних причин не проживають за місцем реєстрації, що свідчить про те, що вони втратили інтерес до такого житла. Щодо вирішення питання про визнання втратившим право на житло малолітнім [PERSON] , то суд зазначає таке. Згідно зі ст. 16 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. (ст. 3 Конвенції про права дитини). В свою чергу, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч. 1 ст. 29 ЦК України ). Відповідно до ч.3, ч.4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає, а місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). Правом вільно обирати собі місце проживання, наділена фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років. З матеріалів справи видно, що [PERSON] , [INFO] є малолітнім. Наведене дає підстави для висновку про те, що місцем проживання малолітнього [PERSON] , в інтересах якої діє її мати [PERSON] та [PERSON] , в силу вимог закону є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Відтак, беручи до уваги вище вказані норми законодавства у сукупності з встановленими обставинами у цій справі, зокрема те, що відповідачі не проживають за зареєстрованим місцем проживання у спірному будинку з 2016 року, будинок належить позивачам, відповідачі не є членами їх сім`ї, доказів поважності причин їх відсутності не надано, тому суд дійшов висновку, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням позивачів. Водночас, малолітній [PERSON] втратив право користування жилим приміщенням, належним на праві власності позивачам, оскільки факт непроживання його батьків за відповідною адресою та визнання його матері такою, що втратила право користування відповідним жилим приміщенням, є підставою для втрати і малолітнім права на проживання та користування відповідним житлом. Оскільки малолітня особа у віці до чотирнадцяти років не наділена правом самостійно обирати собі місце проживання, а її власне волевиявлення залежить від волевиявлення її батьків, тому задоволення вимог про визнання його матері [PERSON] такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, є підставою для задоволення аналогічних вимог позивачів, які не є членом сім`ї дитини, щодо самого малолітнього [PERSON] . Суд не залишає поза увагою і те, що батько малолітнього [PERSON] - [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] , відтак його син не позбавлений права на реєстрацію за місцем прожитвання батька. Відтак, вимоги позивачів до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є підтвавними і підлягають до задоволення. Водночас суд зазначає, що оскільки позивачами не заявлено позовних вимог до [PERSON] , то такий є неналежним відповідачем, а тому в задоволенні позову до цього відповідача необхідно відмовити.

Outcome: approved