Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-18 00:00:00

16.02.2022 [PERSON] через систему "Електронний суд" подав до Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області позовну заяву до [PERSON] , в якій просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики з урахуванням індексу інфляції у розмірі 85592,02 грн. та 3% річних з простроченої суми у розмірі 1544,13 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 30.05.2021 між ним та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого ним надана відповідачу грошова сума у розмірі 3000 доларів США в борг, на строк до 01.07.2021. У вказаний строк відповідач кошти не повернув та ухиляється від повернення суми боргу, чим порушив взяті на себе зобов`язання, а тому змушений звернутись до суду. Ухвалою суду від 16.02.2022 позовну заяву залишено без руху. 25.02.2022 позивач усунув недоліки позовної заяви. Ухвалою суду від 14.03.2022 відкрито провадження у справі, визначено, що розгляд справи буде проводитись за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 27.04.2022 представник позивача [PERSON] - [PERSON] подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, яка прийнята судом до розгляду. У заяві про збільшення позовних вимог представник позивача [PERSON] - [PERSON] просив суд збільшити позовні вимоги шляхом стягнення з відповідача суми заборгованості за договором позики в загальному розмірі 3065,59 доларів США. У судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явились, через канцелярію суду представник позивача подав клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог підтримав. Відповідач будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток засобами поштового зв`язку, в судове засідання жодного разу не з`явився, через канцелярію суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Михалевського Ю.Р. неодноразово надходили клопотання про відкладення розгляду справи. Згідно із ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Одночасно, суд бере до уваги Постанову Верховного Суду по справі № 658/1141/18 від 21 вересня 2020 року у якій вказано, що згідно з вимогами ЦПК України суд не зобов`язаний з`ясовувати причини повторної неявки в судове засідання належним чином повідомленого учасника справи. З огляду на викладене, зважаючи на строки розгляду справи, а також положення ч.3 ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справи за відсутності відповідача та його представника. Водночас у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. 30.05.2021 між сторонами було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] отримав кошти в сумі 3000 доларів США в [PERSON] , які згідно розписки від 30.05.2021 зобов`язався повернути до 01.07.2021. На підтвердження отримання вищевказаної суми [PERSON] власноручно написав розписку від 30.05.2021 та підписав її. Оригінал розписки знаходиться в матеріалах справи. Добровільно заборгованість за договором позики відповідач не повертає позивачу, а тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. Заборгованість за договором позики становить суму неповернутої позики в розмірі 3000 доларів США та 65,59 доларів США 3 % річних, які і просить стягнути в його користь з відповідача. Відтак суд встановив, що між сторонами виник спір щодо договірного зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики, який регулюється загальними положеннями про зобов`язання Глави 47 Книги п`ятої Зобов`язальне право та відповідними нормами параграфу 1 Позика Глави 71 ЦК України. Вирішуючи спір, суд виходить з таких мотивів та положень закону відповідно до встановлених спірних правовідносин. Так, відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно з вимогами ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками ст.1046 ЦК України Частина 2 ст. 1047 ЦК України передбачає, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Досліджуючи надану позивачем розписку, суд встановив, що відповідач [PERSON] отримав кошти в сумі 3000 доларів США. в [PERSON] , які зобов`язався повернути до 01.07.2021. Позивач є держателем оригіналу розписки, а тому вважається позикодавцем. А наявність оригіналу боргової розписки у позивача, як кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Так, ст. 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, з урахуванням встановлених конкретних обставин справи, суд дійшов висновку, що між сторонами був укладений договір позики на суму 3000 доларів США, що підтверджено розпискою, яка в свою чергу, як документ, підтверджує укладення самого договору, його умови та засвідчує отримання вказаної грошової суми. При цьому, розписка містить зобов`язання про повернення боргу позичальником. Відтак, враховуючи те, що відповідач не виконав зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики в сумі 3000 доларів США, тому вимога позивача є підставною і позов в частині стягнення заборгованості за основною сумою боргу підлягає до задоволення. Щодо вирішення позову в частині стягнення з відповідача 3 % річних в розмірі 65,59 доларів США на підставі ст. 625 ЦК України, то суд виходить з наступного. За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманих ним грошових коштів належних до сплати кредиторові. При обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Три проценти річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Дана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц. Суд враховує, що грошове зобов`язання, яке виникло у відповідача на підставі розписки від 30.05.2021 залишається невиконаним за період з 01.07.2021 (обов`язок повернути кошти до 01.07.2021) по 23.03.2022, відтак за вказаний період позивач має право на стягнення трьох процентів річних від простроченої суми. Отже, щодо нарахування 3% річних суд виходить з такого розрахунку: кількість днів користування коштами з 01.07.2021 по 23.03.2022 становить 266 днів. Загальна сума 3% річних за вказаний період становить 65,59 доларів США. (3000 доларів США х 266 днів х 3/100/365 = 65,59 доларів США). За таких обставин, суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають стягненню три проценти річних в сумі 65,59 доларів США. Оскільки позов підлягає задоволенню повністю, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 992,40 грн.

Outcome: approved