Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Авдієнко О.В., ОСББ «Червоний хутір», про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення та скасування запису про державну реєстрацію його права власності. Позов мотивований тим, що вона є власницею квартири [ADDRESS] . З метою реалізації та захисту прав всіх співвласників щодо володіння та користування свільним майном, належного його утримання, співвласниками багатоквартирного будинку створене ОСББ «Червоний хутір». 18.01.2021 року вона письмово звернулась до ОСББ «Червоний хутір» з проханням надати їй у користування комору для зберігання речей, яка знаходиться біля електрощитового приміщення, й листом від 05.02.2021 року ОСББ «Червоний хутір» повідомило, що ця частина приміщення, де розташована комора, разом із елекрощитовим приміщенням знаходиться у приватній власності [PERSON] та [PERSON] . З отриманої нею довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.03.2021 року вбачається, що відповідачі є співвласниками нежитлового приміщення загальною площею 439, 90 кв м, яке позначено літерою «А», і знаходиться на першому поверсі багатоквартирного будинку [ADDRESS] , власність відповідачів є спільною частковою у співвідношенні: 3/10 - [PERSON] та 7/10 - [PERSON] для виникнення у відповідачів права власності на нерухоме майно був договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 1070 від 14.07.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнко О.В. та прийнято рішення про державну реєстрацію прав від 19.07.2017 року, номер запису про право власності - 21457920. Зі змісту отриманого поверхневого плану № 1588 на нежитлове приміщення «А» та експлікації є очевидним, що приміщення № [NUMBER] площею 18,8 кв м є щитовою, а приміщення № 24, яке позивач прохав надати у користування, є підсобним. Крім того, згідно цієї ж експлікації, приміщення №№ 5, 7, 9, 14, 15, 17, 20, 22, 33-37 є також підсобними. За визначенням, наведеним у п.п.2.2.7. ДНАОП 0.00-1.32-01 електрощитове приміщення - приміщення або його відгороджена частина, доступна тільки для кваліфікованого обслуговування персоналу, де встановлюється ГРЩ, ВРП, ВП та інші розподільні пристрої. ГРЩ, тобто головний розподільний щит (п.2.2.1 ДНАОП 0.00-1.32-01) це щит, через який забезпечується живлення електроенергією всього будинку або його відокремленої частини. Електрощитове приміщення № 25 за своїм правовим режимом є допоміжним технічним приміщенням, оскільки призначене для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, зокрема для розміщенням та обслуговування ГРЩ з метою забезпечення живлення електроенергією всього багатоквартирного будинку та його мешканців (співвласників). Лише у цьому приміщенні розміщений і на цей час функціонує головний розподільний щит, який забезпечує живлення електроенергією співвласників квартир будинку. Приміщення [ADDRESS] так само, як і приміщення №№ 5, 7, 9, 14, 15, 17, 20, 22, 33-37, є також підсобними, оскільки призначені для побутового обслуговування його мешканців (співвласників), зокрема облаштування комор та колясочних. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення). Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав (ч.2 ст. 382 ЦК України). Зважаючи на правовий статус спірних приміщень № 25 (електрощитова) та №№ 5, 7, 9, 14, 15, 17, 20, 22, 33-37 (комори), договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 1070 від 14 липня 2017 року суперечить вимогам чинного законодавства, порушує права співвласників багатоквартирного будинку на володіння та користування спільною сумісною власністю, а отже має бути визнаний недісним, а відповідно запис про його державну реєстрацію права власності скасованим. Відсутність доступу до місць загального користування в багатоквартирному будинку [ADDRESS] (електрощитова) та №№ 5, [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , 22, 33-37 (комори), оскільки останні перебувають у власності відповідачів, стало підставою звернення до суду із цим позовом. Вважає, що визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення № 1070 від 14.07.2017 року, за яким відповідачі набули у власність нежитлове приміщення загальною площею 439, 90 кв м, яке позначено літерою «А», і знаходиться на першому поверсі багатоквартирного будинку, зі скасуванням запису № 21457920 про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна та їх обтяжень, забезпечить відновлення її права на доступ до місць загального користування в багатоквартирному будинку (комори) для зберігання речей. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , діючий на підставі ордера адвоката від 25.03.2021 року (а.с.36), позовні вимоги підтримав з тих же підстаав та просив їх задовольнити. Представник третьої особи Тарасюк Н.М., діюча на підставі довіреності від 01.01.2022 року, позовну заяву підтримала та просила її задовольнити. Вказала, що відповідачі у незаконний спосіб набули у власність нежитлове приміщення, оскільки у склад такого нежитлового приміщення входять допоміжні приміщення загального користування (комори), доступ до яких мають мать всі співвласника квартир у багатоквартирному будинку. Відзив на позов третьою особою не надано. В судовому засіданні відповідач [PERSON] , представник відповідачів [PERSON] , діючий на підставі довіреностей від 12.05.2021 року (а.с.50, 51), позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні за необґрунтованості, а також з пістав невірно обраного способу захисту порушеного права. Відповідачами нанадно відзив на позові від 18.06.2021 року (а.с.69-73, 74-83). Доводи відзиву зводяться до того, що відповідач вважає необґрунтованим підставу визнання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення недійсним на підставі ч.1 ст. 203 ЦК України, те, що, на думку позивача, такий договір суперечить положенням чинного законодавства та порушує права співвласників багатоквартирного будинку. Позивачка не доводить зв`язку між дійсністю оспорюваного договору та порушенням її прав, а визнання недійсним договору, не відновить порушеного права позивача, оскільки за наслідком визнання недійсним договору, право власності на нерухоме спірне майно повернеться до попереднього його власника, яким є [PERSON] , тобто до іншої фізичної особи. Також позивачка не довела, яким чином визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення відовідатиме її інтересам, та яким чином відновить порушене право. Вважає, що відповідачі правомірно, у законний спосіб, а саме на підставі договору, що прямо передбачено законодавством України, набули у власність нежитлове приміщення. Також, позивачка помиляється щодо правового статусу окремих частин набутого відповідачами нежитлового приміщення, оскільки таке нежитлове приміщення придбано відповідачами у 2017 році за договором без визначення функціонального призначення окремих його приміщень, а як цілісний та самостійний об`єкт цивільних прав - нежитлове приміщення. Позивачка звертається до суду за захистом права, але не обґрунтовує яким чином та яке її право порушується у зв`язку з укладенням оспорюваного договору. Позивачем надано відповідь на відзив від 07.07.2021 року (а.с.52-55), у якому зазначає, що позивач, як власник квартири у багатоквартирному будинку, має право оспорювати правочин та реєстрацію права власності на нежитлове приміщення за відповідачами, як особа, яка є співвласницею допоміжних приміщень у вказаному будинку. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Авдієнко О.В. в судове засідання повторно не з`явилась, належним чином повідомлена про час та міяце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду), шляхом смс-повідомлення; відзив на позов третьою особою не наданий. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - загального позовного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам, третім особам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, третьої особи, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутнсоті третьої особи, за погодженням сторін. Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчим судовим засідання. Вислухавши пояснення сторін, третьої особи (представників), їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, вивчивши доводи відзиву на позов, відповіді на відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із таких підстав. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що позивачка відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 03.11.2020 року є власницею квартири [ADDRESS] (а.с.8, 12). В багатоквартирному будинку [ADDRESS] створене ОСББ «Червоний хутір», що визнається та не спростовується сторонами, третьою особою. 18.01.2021 року позивачка письмово звернулась до ОСББ «Червоний хутір» з проханням надати їй у користування комору для зберігання речей, яка знаходиться біля електрощитового приміщення, й листом від 05.02.2021 року ОСББ «Червоний хутір» повідомило, що ця частина приміщення, де розташована комора, разом із елекрощитовим приміщенням знаходиться у приватній власності [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Відповідно до довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.03.2021 року вбачається, що відповідачі є співвласниками нежитлового приміщення загальною площею 439, 90 кв м, яке позначено літерою «А», і знаходиться на першому поверсі багатоквартирного будинку [ADDRESS] , власність відповідачів є спільною частковою у співвідношенні: 3/10 - [PERSON] та 7/10 - [PERSON] для виникнення у відповідачів права власності на нерухоме майно є договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 1070 від 14.07.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнко О.В., рішення про державну реєстрацію прав від 19.07.2017 року, номер запису про право власності - 21457920 (а.с. 10-11). Позивачка вважає, що знаходження приміщень загального користування (комори) співвласників ОСББ у приватній власності відповідачів, доступ до якого вона, як співвласник такого майна, не може реалізувати (для зберігання речей), є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 14.07.2017 року, з тієї підстави, що у склад такого нежитлового приміщення входять приміщення загального користування, які не можуть набуватися у приватну власність громадян, зважаючи на правовий режим таких приміщень, адже відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цому Кодексу, іншим актам законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). (ч.1,ч.3 ст. 215 ЦК України. Так, позивачка, маючи порушене право щодо доступу до місця загального користування в багатоквартирному будинку (комори) для зберігання власних речей, звернулась із позовом до відповідачів, як співвласників нежитлового приміщення, в склад, якого входить таке приміщення, доступ до якого вона бажає отримати, вважаючи його приміщенням загального користування, про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, за яким відповідачі набули у власність таке приміщення. Вважаючи, що обраний спосіб захисту порушеного права відновить порушене (невизнане) право. Суд, надавши оцінку порушеному праву позивача, та способу захисту порушеного права, який позивачем обрано для його захисту (поновлення), приходить до висновку про те, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 16 ЦК України). Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (п.4 ч.5 ст. 12 ЦПК України). При цьому, суд з урахуванням положення п.4 ч.5 ст. 12 ЦПК України, зважаючи на обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, з`ясовував питання щодо правильності обраного позивачем способу захисту порушеного права, проте позивач погодив правильність обраного ним способу захисту порушеного права. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Право визначення способу захисту порушеного покладено на позивача, суд не вправі втручатися у визначення позивачем способу захисту порушеного. Невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови у задоволенні позову. Так, судом встановлено, що відповідачі є співвласниками нежитлового приміщення загальною площею 439, 90 кв м, яке позначено літерою «А», і знаходиться на першому поверсі багатоквартирного будинку [ADDRESS] , власність відповідачів є спільною частковою у співвідношенні: 3/10 - [PERSON] та 7/10 - [PERSON] для виникнення у відповідачів права власності на нерухоме майно є договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 1070 від 14.07.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнко О.В., рішення про державну реєстрацію прав від 19.07.2017 року, номер запису про право власності - 21457920, укладений між відповідачами ( [PERSON] , [PERSON] ) та [PERSON] , яка володіла вказаним нежитловим приміщенням на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 19.08.2015 року, реєстровим № 6279 (а.с. 74-75, 76). Положенням статті 216 ЦК України визначені правові наслідки недійсності правочину, йвідповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно, за наслідком недійсності правочину (вимоги позову), правовідносини між [PERSON] та відповідачами ( [PERSON] , [PERSON] ) повернуться у попередній до укладеного оспорюваного правочину стан, що жодним чином не відновить порушене права позивача (право користування приміщеннями загального користування), не забезпечить відновлення права, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні. Подавши свої докази, позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові, відзиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, ст.ст.11, 15, 16, 202, 203, 215, 216 ЦК Укараїни, з урахуванням пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: dismissed