Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-05 00:00:00

У лютому 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору відступлення права вимоги та договору про відступлення прав за договором іпотеки.На обґрунтування позову представник позивача зазначив, що 02.04.2008 року був укладений кредитний договір для придбання об`єкту нерухомості нежилого приміщення загальною площею 69,00 кв.м. за адресою: [ADDRESS] в розмірі 197 044,34 доларів США з оплатою комісії за надання кредиту в розмірі 2 955,66 доларів США, строком до 02.04.2019 року зі сплатою 13,00% річних. На забезпечення виконання вказаного договору 11 квітня 2007 року укладено договір іпотеки за реєстровим №583, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Єгер Н.Д., за умовами якого передана в іпотеку Банку приміщення загальною площею 69,00 кв.м. за адресою: [ADDRESS] Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 4.09.2012р. розірвано кредитний договір № 223334203, укладений 02.04.2008р. між Відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль» (правонаступник Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль»).Стягнуно на користь Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в сумі 2 672 685,86 грн., судовий збір в розмірі 1700,00 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн., а всього 2 674 505,86 грн.Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме нерухоме майно: нежиле приміщення за адресою [ADDRESS] , загальною площею 69,00 кв.м., що належить [PERSON] , [PERSON] , на праві власності в рівних частках кожному по 1/2 частині, що підтверджується договором купівлі-продажу нежитлового приміщення, який зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 18.04.2008 року в реєстровій книзі № 58-п-254 за реєстровим № 5277п. 27.12.2018р. АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступив право вимоги за кредитним договором та за договором іпотеки на користь ПАТ «ОКСІ БАНК» , який в подальшому відступив право вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп». 27.12.2018 року ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» на підставі договору відступлення права вимоги №27-12/18/1 відступило право вимоги за даним кредитним договором. 28.12.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. посвідчено договір відступлення прав за іпотечним договором, за яким іпотекодержатель ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» відступило [PERSON] право вимоги за договором іпотеки на нежиле приміщення за адресою [ADDRESS] . Позивач вважає, що договір відступлення права вимоги № 27-12/18/1 від 27.12.2018 року суперечить нормам матеріального права, а тому має бути визнаний судом недійсним; відтак, і договір відступлення прав вимоги за іпотечним договором .Недійсність оспорюваного договору відступлення права вимоги позивач пояснює тим, що останній за своєю юридичною природою (незважаючи на його назву) є договором факторингу. Оскільки відповідач [PERSON] не є фінансовою установою у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», він не може надавати фінансові послуги, у тому числі у формі факторингу, відповідно цей договір суперечить вимогам чинного законодавства (ст. 203 ЦК України), що дає підстави визнати його недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України. Крім того, підставою для недійсності вказаного договору представник позивача зазначає одержання новим кредитором прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що становить 2 674 505,86 грн, яка відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором відступлення права вимоги 402 340 дол.США. Також позивач ставить питання про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, яким забезпечено кредитний договір, оскільки іпотека має похідний характер від основного зобов`язання, з посиланням на ст. 216, 236, 548 ЦК України. Тому просить суд визнати недійсним договір відступлення права вимоги № 27-12/18/1 від 27.12.2018 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» «Укрфінанс груп» та [PERSON] .Визнати недійсним договір про відступлення прав за договором іпотеки, що посвідчений 28.12.2018року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф., зареєстрованого в реєстрі за №3427, за яким Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» «Укрфінанс груп» відступило [PERSON] право вимоги за договором іпотеки від 02.04.2008 року року, зареєстрованого в реєстрі за № 2109. Представник позивача просив розглядати справу в відсутність, позов задовольнити. Представник відповідача надав відзив, просив розглядати справу в відсутність. Відповідач [PERSON] надав відзив, просив розглядати справу в відсутність, вказував що відбулась заміна сторони при виконанні рішення. 20.12.2019 року з Святошинського районного суду м. Києва до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява. Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 20.02.2020р. відкрито провадження в порядку загального. Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 16.06.2021р. призначено судове засідання. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до слідуючого. Судом встановлено , що 02.04.2008 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір для придбання об`єкту нерухомості нежилого приміщення загальною площею 69,00 кв.м. за адресою: [ADDRESS] в розмірі 197 044,34 доларів США з оплатою комісії за надання кредиту в розмірі 2 955,66 доларів США, строком до 02.04.2019 року зі сплатою 13,00% річних. На забезпечення виконання вказаного договору 11 квітня 2007 року укладено договір іпотеки за реєстровим №583, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Єгер Н.Д., за умовами якого передана в іпотеку Банку приміщення загальною площею 69,00 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 4.09.2012р. розірвано кредитний договір № 223334203, укладений 02.04.2008р. між Відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль» (правонаступник Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль»).Стягнуно на користь Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в сумі 2 672 685,86 грн., судовий збір в розмірі 1700,00 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн., а всього 2 674 505,86 грн.Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме нерухоме майно: нежиле приміщення за адресою [ADDRESS] , загальною площею 69,00 кв.м., що належить [PERSON] , [PERSON] , на праві власності в рівних частках кожному по 1/2 частині, що підтверджується договором купівлі-продажу нежитлового приміщення, який зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 18.04.2008 року в реєстровій книзі № 58-п-254 за реєстровим № 5277п. 27.12.2018р. АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступив право вимоги за кредитним договором та за договором іпотеки на користь ПАТ «ОКСІ БАНК» , який в подальшому відступив право вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп». 27.12.2018 року ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» на підставі договору відступлення права вимоги №27-12/18/1 відступило право вимоги за даним кредитним договором. 28.12.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. посвідчено договір відступлення прав за іпотечним договором, за яким іпотекодержатель ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» відступило [PERSON] право вимоги за договором іпотеки на нежиле приміщення за адресою [ADDRESS] . Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства,що регулює спірні відносини. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність",у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Статтею 350 ГК України факторинг визначений як передання чи зобов`язання банку передати грошові кошти за плату в розпорядження іншої сторони, яка відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої сторони. У статті 1077 ЦК України зазначено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231" до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір,з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Отже, положеннями статей 512, 1077 ЦК України проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу. З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа. Разом з тим, із частини першої статті 1077 ЦК України, статті 350 ГК Українита частини п`ятої статті 5 Закону України "Про банки і банківську діяльність" вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором. У статті 350 ГК України зазначено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 цього ж Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України). Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" факторинг є фінансовою послугою. Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається "за номінальною вартістю" без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України). Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається. Згідно з частиною першою статті 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Зазначене узгоджується із правовими висновками, які викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-96гс18); від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18). При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20) зазначила про відсутність підстав для відступу від вказаних вище правових висновків Великої Палати Верховного Суду. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) частково відступила від правових висновків Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18) шляхом конкретизації висновку, вказавши, що відступлення права вимоги за кредитними і забезпечувальними договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що відповідно до глави 73 ЦК України правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу. Отже, договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору,а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги. З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються. Вирішуючи виключну правову проблему щодо розмежування правочину відступлення права вимоги та договору факторингу, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що слід виходити з наведених вище суттєвих ознак указаних договорів, які відрізняють договір відступлення права вимоги від договору факторингу. Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу. Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак. Згідно зі статтею 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Відповідно до частини першої статті 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи. Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей,а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами (стаття 190 ЦК України). Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України. Отже, відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторониу відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому. Зміст зобов`язання, у якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 березня2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21), вирішуючи указаний спір, вказала, щоу постанові від 31 жовтня 2018 року у справі№ 465/646/11 (провадження № 14-222цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила загальний висновок, який надалі застосувала у постановівід 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження№ 14-16цс20), про те, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань,які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме - кредитор-банк або інша фінансова установа. З огляду на підхід, який Велика Палата Верховного Суду застосувала у постанові у справі № 906/1174/18, слід відступити від означеного загального висновку, сформульованого у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), конкретизувавши цей висновок так, що відступлення права вимоги за кредитнимі забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації. Судом , не встановлено, щоб відкрите акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" чи ТОВ "ФК "Укрфінанс Груп" перебували у процедурі ліквідації. Прицьому суд вказує про те, що попередній кредитор є фінансовою установою, яку включено до Державного реєстру фінансових установ. [PERSON] є фізичною особою, яка не має відповідних дозвільних документів для здійснення факторингових операцій. З урахуванням наведеного, відсутні правові підстави для укладення між ТОВ "ФК "Укрфінанс Груп" та [PERSON] оплатного договору відступлення права вимоги (цесії). Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається. Отже відступлення відбулось за ціною вказаною в рішенні суду від 4.09.2012р., як вказано у договорі відступлення права вимоги. Інформація про суму заборгованості боржника станом на дату укладення договору міститься в Додатку№1 до Договору №7-12/18/1 від 27.12.2018 року.Однак відповідачі цей додаток до суду не надали. У свою чергу відступилось право вимоги на суму 402 340 дол. США даний факт відображено вимогою [PERSON] про усунення порушень, де фігурує саме ця сума. За таких обставин вбачається, що передбачена винагорода (як фактора) [PERSON] , що дає підстави вважати що уклався не договір цесії, а договір факторингу, що у свою чергу дає підставу вважати, що він повинен бути визнаний судом недійсним . Відповідно ст. 216, 236, 548 ЦК України також підлягають задоволенню вимоги про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, яким забезпечено кредитний договір, оскільки іпотека має похідний характер від основного зобов`язання. Відповідно до ст..141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню в рівних частинах на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 1536,80грн.

Outcome: approved