Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-19 00:00:00

Представник Акціонерного товариства\~ Комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк", позивач, банк) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, позичальник), в якому просить стягнути заборгованість за кредитним договором №б/н від 24.09.2009 у розмірі 14659,79 грн. В обгрунтування позовних вимог вказує, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 24.09.2009, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до умов договору позивач свої зобов`язання виконав перед відповідачем повністю. [PERSON] в порушення умов договору не виконує свої зобов`язання щодо своєчасного погашення заборгованості, що у свою чергу призвело до порушення ним прав та інтересів банку. Загальний розмір боргу до стягення станом на 30.11.2021 становить 14659,79 грн. і складається з наступного: 1178,54 грн. - заборгованость за тілом кредиту; 13391,25 грн. заборгованість за відсотками; 90,00 грн. нарахована пеня. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд ухвалити рішення про стягнення з відповідача на його користь вказану заборгованість за договором та понесені судові витрати. Ухвалою Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 09 березня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2022 року цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором передано на розгляд Любарському районному суду Житомирської області. Ухвалою судді Любарського районного суду Житомирської області В.М.Носача від 21.06.2022 вказану справу прийнято суддею до свого провадження та прийнято рішення про розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без повідомленням (виклику) сторін. 11.07.2022 відповідач надав до суду заяву-заперечення на даний позов, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав пропущення позивачем строку позовної давності. Позивач відповіді на заперечення відповідача не надав. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини. Встановлено, що 24 вересня 2009 року між позивачем, як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, укладено договір б/н банківського обслуговування, згідно з яким відповідач підписав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. У заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Як вбачається з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки відповідача розмір кредитного ліміту Банком в подальшому збільшився до 2000,00 грн. До позовної заяви Банком надано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» по договору з [PERSON] , яка підписана позичальником 24.09.2009. Вказана довідка містить домовленість сторін договору про тип кредитної карти «Універсальна 55 днів пільгового періоду», базову процентну ставку в місяць 2,5%, розмір щомісячних платежів у розмірі 7 % від заборгованості (але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості) та не більше залишку заборгованості) термін внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним. Також, цією довідкою визначено розмір неустойки (штрафу та пені) за порушення виконання зобов`язання. Зокрема, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості - пеня = пеня (1) + пеня (2), де пеня (1) = (базова процентна ставка за договором) / 30 - нараховується за кожен день прострочення кредиту; пеня (2) = 1% від заборгованості, але не менше 30 грн. в місяць, нараховується 1 раз в місяць, за наявності прострочення по кредиту або процентам 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму від 50 грн. та більше. Штраф при порушенні термінів платежів по будь-якому із грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 55 днів визначено у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з врахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій. Згідно з наданою позивачем довідкою на відповідача вбачається, що останній 24 вересня 2009 року отримав картковий рахунок № [NUMBER] , термін дії якого становив до 03/13. В подальшому, 01.06.2012 відповідач отримав картковий рахунок № [NUMBER] , термін дії якого до 12/15. Як слідує з виписки по картковим рахункам відповідача за зазначеними вище кредитними картками за період з 24 вересня 2009 року по 16 грудня 2015 року, відповідач отримав від позивача обумовлені укладеним між сторонами договором б/н банківського обслуговування кредитні кошти в повному обсязі шляхом встановлення кредитного ліміту та користувався ними протягом зазначеного періоду. Дана виписка має статус первинного документа, що підтверджується Переліком типових документів, затвердженим\~наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року №578/5, а також є належним доказом отримання та користування відповідачем кредитними коштами, у ній зазначені всі операції з часу активації кредитної картки зі зняття грошових коштів, погашення заборгованості, яка відповідачем не спростована, що підтверджується і змістом п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого\~Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75. Згідно з наданим розрахунком, заборгованість відповідача за договором №б/н банківського обслуговування від 24 вересня 2009 року станом на 30 листопада 2021 року нарахована позивачем до стягнення за позовом в загальному розмірі становить 14659,79 грн. і складається з наступного: 1178,54 грн. - заборгованость за тілом кредиту; 13391,25 грн. заборгованість за відсотками; 90,00 грн. нарахована пеня. Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником. Неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань за договором привело до порушення прав кредитора позивача АТ КБ «Приватбанк». Як слідує з розрахунку, прострочене тіло кредиту становить 1178,54 грн., вказаний розмір підтверджується матеріалами справи, а тому вимога позивача щодо стягнення тіла кредиту є обґрунтованою. Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності починається з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз положень статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов. При цьому, позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 р. у справі №907/50/16). Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 р. по справі №910/18560/16 (12-143гс18) вказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними: «Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог». З матеріалів позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду з цим позовом 18.02.2022. У постановах Верховного Суду України від 19.03.2014 року у справі № 6-14цс14, від 29.10.2014 року № 6-169цс14, від 30.09.2015 року у справі № 6-154цс15 зроблено висновок про те, що кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За кредитним договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Вказане відповідає висновку, що висловлено в постанові Верховного Суду від 09.12.2020 року по справі № 520/12277/17 (провадження № 61-14702св19). Як вбачається з довідки АТ «КБ «ПриватБанк» боржнику [PERSON] банком 24 вересня 2009 року видано кредитну картку № [NUMBER] , термін дії якого становив до 03/13, та в подальшому 01.06.2012 відповідач отримав кредитну картку № [NUMBER] , термін дії якого до 12/15. Відповідно право вимоги у кредитора щодо повернення кредиту виникло в січні 2016 року тобто, після закінчення строку дії кредитного договору. Згідно з розрахунком заборгованості за кредитом заборгованість по тілу кредиту в сумі 1178,54 грн. виникла у відповідача 31.01.2013 і залишалася незмінною до 30.11.2021 року (дата розрахунку заборгованості). Отже, враховуючи вищевикладене суд прийшов до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в сумі 1178,54 грн. подана зі спливом строку позовної давності, тому у задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити, оскільки відповідачем суду заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Що стосується вимоги щодо стягнення процентів та проведеного позивачем розрахунку їх розміру, то суд враховує, що ст.1048 ЦК України закріплено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики. Позивач просить стягнути з відповідача 13391,25 грн. заборгованість за відсотками. Як вбачається з розрахунку заборгованості станом на день закінчення строку дії кредитного договору (31.12.2015) загальна заборгованість відповідача за відсотками становила 2255,60 грн. Однак, враховуючи подану відповідачем заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності до заявлених позивачем вимог, позовна вимога про стягнення відсотків, нарахованих за період з 24.09.2009 (дата підписання анкети-заяви та довідки про умови кредитування) по 31.12.2015 року, у розмірі 2255,60 грн. до задоволення теж не підлягає, оскільки позовна давність для звернення до суду з цією вимогою спливла. Щодо стягнення відсотків, нарахованих за період з 01.01.2016 по 30.11.2021, суд зазначає наступне. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, відповідно до якого якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Враховуючи те, що строк кредитування за картковим рахунком встановлюється строком дії картки (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 року у справі № 6-14цс14) та закінчився 12/15 року суд вважає, що правових підстав для нарахування відсотків після 31.12.2016 р. за відсотковою ставкою, що зазначено в довідці про Умови кредитування в Банку не було. Тому позовна вимога в частині стягнення з відповідача відсотків, нарахованих за період з 01.01.2016 по 30.11.2021 р. в розмірі 11135,65 грн. до задоволення не підлягає. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Таким чином у кредитних правовідносинах неустойку може бути встановлено актом цивільного законодавства (розмір та підстави стягнення якої визначається законом) та договірну (розмір та підстави стягнення якої визначається сторонами в самому договорі). З матеріалів справи, зокрема із заяви позичальника від 24.09.2009 та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», встановлено відсутність умови щодо строку дії кредитного ліміту, його розміру, порядку погашення заборгованості, разом з тим, наявні умови про встановлення відповідальності у виді неустойки (пені) за порушення зобов`язання, та можливість її нарахування у разі несвоєчасного погашення заборгованості за кредитом. АТ КБ «Приватбанк», звернувшись із вимогою про погашення кредиту, просив, окрім тіла кредиту (суми, яку фактично отримав у борг позичальник), та процентів стягнути з відповідача також пеню в розмірі 90,00 грн., обґрунтовуючи своє право вимоги в цій частині, а також розмір і порядок нарахування, крім розрахунку кредитної заборгованості за договором від 24.09.2009 р., Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (в тому числі і на зміни, які вносилися до них в 2019 році). При цьому, матеріали справи не містять підтвердження, що саме цей Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо відповідальності за прострочення виконання зобов`язань, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Наданий позивачем витяг із Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанком належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15), доводиться матеріалами справи і не спростовано позивачем. За таких обставин, суд приходить до висновку, що нарахування позивачем пені відповідає довідці про умови кредитування, укладеної сторонами. Такого висновку суд дійшов також з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, які є обов`язковими для застосування відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Оскільки судом встановлено, що позовна давність щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту (основна вимога) закінчилася, що стало підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині, тому

Outcome: dismissed