Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-06 00:00:00

Позиція сторін у справі У березні 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання договору дарування удаваним та визнання його недійсним. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що фактично між сторонами укладено не договір дарування, а договір довічного утримання, оскільки позивач не передав відповідачу квартиру, не знімався з реєстрації і до цих пір зареєстрований у спірній квартирі, продовжує проживати, виселятись не збирається, це його єдине житло. Позивач зазначив, що питання його проживання в квартирі було узгоджено з відповідачем при укладенні договору дарування. Позивач вважає, що визнання договору дарування квартири удаваним та визнання його недійсним на підставі статті 229 ЦК України, який вчинено під впливом помилки, є найоптимальнішим варіантом. Усно сторони домовились про те, що набувач має матеріально забезпечувати відчужувача щомісячно. Позивач та його представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали, просили задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Свідок [PERSON] суду повідомила, що коли в позивача померла дружина, то він звернувся до племінника з проханням про догляд, проте останній йому не допомагав незважаючи на укладення договору дарування квартири. Свідок [PERSON] суду повідомив, що позивач має племінника, якому заповів квартиру, проте останній про нього не піклується, вживає алкогольні напої. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 березня 2021 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 березня 2021 року в порядку вжиття заходів забезпечення позову накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10 червня 2021 року витребувано докази у справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09 грудня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 21 лютого 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири, який посвідчено державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори. За цим договором дарувальник передав безоплатно у власність обдаровуваного квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . У пункті 2.1. договору сторони домовились, що під передачею квартири за цим договором слід вважати отримання обдаровуваним примірника цього договору. Позиція суду та оцінка аргументів сторін Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Тому, установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів дарування та з`ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме. Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Зазначені висновки відповідають правовим позиціям Верховного Суду України, викладеним у постановах: від 14 листопада 2012 року в справі № 6-133цс12, від 16 березня 2016 року в справа № 6-93цс16. Зі змісту заяви позивача від 03 листопада 2020 року на ім`я нотаріуса, а також змісту позовних вимог і пояснень наданих в судовому засіданні, вбачається, що сторони договору домовились про встановлення сервітуту, який полягає в особистому праві дарувальника [PERSON] довічного безоплатного користування відповідно до цільового призначення вищезазначеною квартирою в цілому. Відповідно до статті 401 ЦК України сервітут - це право користування чужим майном. Згідно з частиною першою статті 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Враховуючи передбачений сторонами договору дарування сервітут, та обставина, що позивач після укладення спірного договору продовжує проживати у вказаній квартирі, не свідчить про недійсність відповідного договору, оскільки відсутність фактичного передання спірного нерухомого майна в цьому випадку не пов`язана з відсутністю волі дарувальника, чи помилки щодо природи спірного правочину. Укладений між сторонами договір дарування не містить застережень чи вказівок про фінансові зобов`язальні умови для його сторін, а тому немає підстав вважати, що такий договір є оплатним і суперечить вимогам статті 717 ЦК України. Встановлено, що позивач не перебував на утриманні відповідача як до, так і після укладення оспорюваного правочину, оскільки він отримує пенсію. Позивач не надав суду доказів того, що стан його здоров`я зумовлює необхідність у догляді за ним і сторонній допомозі. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову.

Outcome: dismissed