Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-21 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє представник - адвокат Тесля П.О. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання нерухомого майна-житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та просить здійснити його поділ, визнавши за ним право власності на Ѕ частку вказаного домоволодіння. Посилається на те, що 04 травня 1991 року він зареєстрував шлюб із [PERSON] , який рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 20 лютого 2013 року (справа №596/151/13-ц) розірвано. За час спільного проживання як подружжя в 2000 році було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] , де спільно проживали як сім`я використовуючи його за призначенням. У вказаному будинку позивач зареєстрований і на даний час, фактично в ньому проживав, зберігав свої речі до січня 2021 року. В травні 2021 року будучи по місцю своєї реєстрації, йому чинились перешкоди в користуванні будинком та в червні 2021 року його речі було вивезено із вказаного житлового будинку під військову частину в м.Чортків, де він проживав. Оскільки відповідач чинить перешкоди в користуванні спільним будинком, [PERSON] відмовляється добровільно спільно звернутися до нотаріуса з метою виділення кожному частки у спільному майні подружжя, то змушений звернутися до суду із даним позовом. Окрім того, просить поновити строк позовної давності на звернення до суду із вказаним позовом, оскільки пропущений з поважної причини, так як після розірвання шлюбу в 2013 році фактично користувався житловим будинком до січня 2021 року. Ухвалою судді від 05.11.2021 року відкрито провадження у цивільній справі та прийнято до розгляду позовну заяву, визначено загальний позовний порядок розгляду. Ухвалою судді від 17.03.2022 року підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоч належним чиному був повідомлений про день, час та місце слухання справи. Представник позивача [PERSON] адвокат Тесля П.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та уточнив, що адреса спірного домоволодіння на даний час- [ADDRESS] , а попередня адреса- [ADDRESS] , не заперечував щодо проведення заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, що підтверджуються довідками про доставку смс-повідомлень про виклик до суду. Згідно довідки Копичинецької міської ради Чортківського району Тернопільської області №899 від 05.11.2021 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована і проживає за адресою [ADDRESS] . Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце судового засідання і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, а також не подано відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, щодо ухвалення заочного рішення, вважає за необхідне провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення представника позивача адвоката Теслі П.О., перевіривши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Судом установлено, що з 04 травня 1991 року по 20 лютого 2013 року сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 04.05.1991 року Гадинківською сільською радою Гусятинського району Тернопільської області, актовий запис №4, який розірвано рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 20 лютого 2013 року в справі №596/151/13-ц. Рішення набрало законної сили 03.03.2013 року (а.с.9). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 15 травня 2001 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Гусятинського районного нотаріального округу Юзвою Г.З. та зареєстрований за № 1484, згідно з яким [PERSON] придбала житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] та згідно реєстрового напису Чортківського міжрайонного бюро технічної інвентаризації № 582 від 28 грудня 2001 року, власником домоволодіння в цілому на праві приватної власності є [PERSON] (а.с.40 ). Як зазначає сторона позивача та слідує з наявних в матеріалах справи погосподарських книг Гадинківської сільської ради(а.с.58, 59, 60, 61, 62), довідки Копичинецької міської ради Чортківського району Тернопільської області №899 від 05.11.2021 року(а.с.29), на даний час адреса спірного домоволодіння- [ADDRESS] . Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно частин першої, третьої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно зі статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя. Презумпція спільності права власності на майно набуте подружжям у шлюбі, може бути спростована одним із подружжя, на якого і покладається тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції. Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Правилами статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Отже, стаття 60 СК України та стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи викладене, вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, перевіривши докази, суд приходить до висновку, що спірний житловий будинок, що був придбаний сторонами під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, тому в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] слід визнати право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] (раніше - [ADDRESS] ). За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та доведеними, такими, що підлягають задоволенню. Щодо доводів сторони позивача про пропуск строку звернення до суду з вимогою про захист порушеного права, то суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується насамперед з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивний (сам факт порушення права) так і суб`єктивний (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18) та від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19). В даному випадку, як зазначає сторона позивача, про порушення відповідачем права [PERSON] на володіння, користування та розпорядження спільною сумісною власністю він дізнався в травні 2021 року, коли, перебуваючи в спільному будинку, йому чинились перешкоди зайти, забрати свої речі, що спонукало викликати поліцію. Зі змісту постанови Чортківського районного суду Тернопільської області від 26.07.2021 року в справі №608/1483/21 про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ч.1 ст.173-2, ч.1 ст.184 КУпАП, провадження по якій закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП слідує, що згідно пояснень [PERSON] в судовому засіданні «29 травня 2021 року між ним та дружиною відбулася сварка на підвищених тонах, оскільки, вона викинула подарунки, які він привіз дітям і почала кричати, не пускала його до хати, яка є їхньою сумісною власністю» (а.с.14-15). З даним позовом позивач звернувся до суду 01.10.2021 року, тобто, в строки, визначені частиною другою статті 72 СК України та підстави для їх поновлення відсутні. Позивач в позовній заяві просить стягнути з відповідача судові витрати, а саме, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 500,00 грн та судовий збір в сумі 908,00 грн. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу надано суду: ордер для надання правничої (правової допомоги) адвокатом Теслею П.О. серії ВО №1024306 від 30.09.2021 року, свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серії ТР №000122; акт надання прийому наданих послуг за договором №31 від 13 серпня 2021 року; корінець до квитанції №3 від 13.08.2021 року до договору №31 від 13.08.2021 року про отримання від [PERSON] 2000 грн. гонорару; корінець до квитанції №4 від 30.09.2021 року до договору №31 від 13.08.2021 року про отримання гонорару від [PERSON] в сумі 3500 гривень (а.с.4, 17, 18, 19). Згідно ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин 1-3 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Пунктом 1 ч. 2 цієї статті визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За вказаних вище обставин, на підставі зібраних у справі доказів суд приходить до переконання, що стороною позивача в силу вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України доведено реальність витрат на правову допомогу, розмір яких суд вважає співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, надання послуг, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин, суд вважає, що оскільки позовні вимоги задоволені повністю, тому з відповідача підлягають стягненню на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 908,00 грн, та 5500,00 грн. витрат, понесених на професійну правничу допомогу.

Outcome: approved