Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-17 00:00:00

До суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання права власності. Позивач просить визнати за ним право власності на 13/40 частин житлового будинку [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що 29.12.1998 він уклав з [PERSON] шлюб. Заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 04.08.2020 шлюб розірвано. У період шлюбу ними було придбано 13/20 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Ще 9/100 частин вказаного житлового будинку належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності, а 13/50 частин житлового будинку належить [PERSON] на підставі договору дарування. Після розірвання шлюбу він продовжує проживати у зазначеному будинку, а [PERSON] виїхала та не проживає у ньому з 2018 року. Належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання позивач [PERSON] та його представник, адвокат Воронова-Живецка Н.В. у судове засідання не з`явились. У заяві від 20.02.2022 представник позивача, адвокат Воронова-Живецка Н.В., просила розглянути справу за її відсутності та відсутності позивача. Аналогічна заява надійшла 18.07.2022 від позивача [PERSON] . Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, відзиву на позов не подала. У зв`язку з наведеним, суд, на підставі ч. 5 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, постановляє заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши надані докази, суд встановив наступне. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час перебування у шлюбі, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі змістом ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Під час здійснення поділу майна у судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст. 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 29.12.1998 Кушугумською селищною радою Запорізького району Запорізької області, [PERSON] та [PERSON] знаходились у шлюбі з 29.12.1998. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 04.08.2020 шлюб між ними розірвано. За час шлюбу подружжям було придбано 13/20 частин житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 02.02.2012. Вказана частина житлового будинку була оформлена на ім`я відповідача. Як видно із п. 2.5 договору купівлі-продажу від 02.02.2012, договір вчинений за заявою про згоду чоловіка покупця. За змістом свідоцтва про право особистої власності на будову № [NUMBER] від 10.03.1994 [PERSON] (наразі [PERSON] ) належить 9/100 частин житлового будинку [ADDRESS] . Крім того, на підставі договору дарування від 08.02.2012 [PERSON] належить ще 13/50 часток житлового будинку [ADDRESS] . Щодо 9/100 частин та 15/50 частин житлового будинку позивач позовних вимог не заявляє. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Вирішуючи питання щодо поділу 13/20 частин житлового будинку суд виходить із того, що вказана частка подружжям набута у власність за час шлюбу і презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу відповідачем не спростована, тож ця частина житлового будинку є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а частки позивача та відповідача є рівними, тобто по 13/40 частин. Урахувавши встановлені у судовому засіданні обставини, надавши у нарадчій кімнаті оцінку наявним у справі доказам, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову та визнання за позивачем права власності на 13/40 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved