Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-17 00:00:00

У травні 2021 року позивач [PERSON] звернулась до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом до [PERSON] про захист порушених конституційних прав та стягнення моральної шкоди у розмірі 51000,00 грн, завданої незаконними діями (порушеннями законодавства) при здійсненні своїх повноважень, встановлених Регламентом Житомирської міської ради, який затверджений 29.12.2010 року, при розгляді її заяви від 05.02.2015 року, зареєстрованої за №25/Д-705. В обґрунтування позову зазначено, що 05.02.2015 року позивачем на особистому прийомі голови Житомирської міської ради Сухомлина С.І. подано заяву про надання дозволу на одержання безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку. Позивач стверджує, що при розгляді вказаної заяви відповідачем [PERSON] , як головою Житомирської міської ради, вчинено шість порушень законодавства України, чим порушено конституційні права позивача та завдано моральної шкоди. На думку позивача, протиправність дій відповідача, які були допущені при розгляді її заяви від 05.02.2015 року, полягає у порушенні строку розгляду зазначеної заяви; незаконному формуванню порядку денного 50 сесії 6 скликання без внесення до нього проекту рішення про відмову з додатком, у якому [PERSON] зазначена у п. 31; незаконній відмові розглядати відповідачем проект рішення на засіданні зазначеної сесії; незаконному прийнятті рішення на засіданні 50 сесії 6 скликання 20.08.2015 року без наявності проекту рішення про відмову. Позивач вказує, що внаслідок таких неправомірних дій відповідача їй спричинено моральну шкоду, адже вона зазнала погіршення стану здоров`я, життєвих зв`язків, перенесла душевні страждання та була позбавлена можливості реалізовувати звички та бажання, що призвело до погіршення стосунків з оточуючими та інші негативні наслідки. Для розрахунку розміру моральної шкоди, [PERSON] , застосувавши мінімальний розмір штрафу, передбачений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 364 КК України, й взявши до уваги кількість порушень вимог законодавства, які, як вона вважає, були допущені відповідачем, визначила розмір спричиненої їй моральної шкоди у сумі 51 000,00 грн. Розпорядженням голови Корольовського районного суду м. Житомира від 11.05.2022 року цивільну справу №296/4558/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист порушених конституційних прав та стягнення моральної шкоди, передано до Богунського районного суду м. Житомира на підставі п. 2 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, оскільки після задоволення відводів (самовідводів) не можливо утворити новий склад суду для розгляду справи (а.с. 91). У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Богунського районного суду м. Житомира від 18.05.2022 року справу передано на розгляд судді Чішман Л.М. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 01.06.2022 року відкрито провадження за даним позовом, ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 101). 09.06.2022 року позивач подала до суду заперечення, в якому просила розгляд справи проводити в судовому засіданні з повідомленням сторін (а.с. 104). Ухвалою суду від 15.06.2022 року у задоволенні такого клопотання відмовлено (а.с. 105). 22.06.2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, яким [PERSON] просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначено, що відповідачем не здійснено жодних порушень законодавства діючого станом на 20.08.2015 року, Регламенту Житомирської міської ради, оскільки [PERSON] не був головуючим на 50 сесії 6 скликання від 20.08.2015 року. Зазначив, що позивачу було відмовлено у наданні дозволу на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у зв`язку з тим, що останні розташовані в межах «червоних» ліній [ADDRESS] та відносяться до території багатоповерхової житлової забудови. Станом на момент звернення позивача із клопотанням про надання такого дозволу [PERSON] була проінформована, з огляду на висновок органу місцевого самоврядування, про відсутність правових підстав для передачі земельної ділянки у власність (а.с. 108-110). 27.06.2022 до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позивач вказує, що відзив подано з пропуском строку, встановленого в ч. 7 ст. 178 ЦПК України, та представник відповідача не порушує питання про поновлення пропущеного строку, тому просить відзив залишити без розгляду та справу розглянути за наявними матеріалами. У відповіді на відзив позивач стверджує, що відзив подано з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки містить незаконне тлумачення норм законодавства, без зазначення їх взаємозв`язку, із запереченнями щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується. У відзиві містяться незаконні висновки щодо порушення вимог законодавства, які зазначені у позові та не викладені фактичні обставини і докази на їх підтвердження з приводу заявлених позивачем позовних вимог (а.с. 112-117). У відповіді на відзив позивач просила застосувати до [PERSON] заходи, передбачені ч. 4 ст. 44 ЦПК України, з метою запобігання зловживання процесуальними правами, оскільки при складанні відзиву допущено 11 порушень норм процесуального права. 27.06.2022 [PERSON] подала до суду клопотання, в якому просила розгляд справи проводити в судовому засіданні з повідомленням сторін (а.с. 122). Ухвалою суду від 18.07.2022 року у задоволенні вказаного клопотання відмовлено (а.с. 126). Щодо клопотання позивача про застосування до [PERSON] заходів, передбачених ч. 4 ст. 44 ЦПК України, яке міститься у відповіді на відзив, суд зазначає, що частиною 2 статті 44\~ЦПК України визначено, що залежно від конкретних обставин, суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства. Судом не встановлено, що при подачі до суду відзиву на позовну заяву відповідачем допущено дії, які мають ознаки зловживання процесуальними правами, тому клопотання позивача задоволенню не підлягає. Так само, судом не встановлено, що при подачі відзиву на позовну заяву відповідачем порушено строки на його подання, оскільки копію позовної заяви з додатками. Ухвалу про відкриття провадження у справі [PERSON] отримав 08.06.2022 року, що підтверджується витягом з реєстру щодо відомостей про направлення поштового відправлення, відзив подано 22.06.2022 року, тобто у визначений ч. 7 ст.\~178\~ЦПК України та ухвалою суду від 01.06.2022 року строк, тому клопотання позивача про залишення відзиву без розгляду задоволенню не підлягає. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини. 05.02.2015 року [PERSON] звернулася до Житомирської міської ради із заявою, зареєстрованою за №25/Д-705, у якій позивач просила надати дозвіл на одержання безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку у межах розмірі 0,10 га для міста за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5). Рішенням 50 сесії 6 скликання Житомирської міської ради від 20.08.2015 року №978 відмовлено громадянам у наданні дозволу на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, згідно з додатком, у п. 31 якого зазначено [PERSON] (а.с. 16). До матеріалів позовної заяви позивачем долучено, серед іншого, витяг з протоколу 50 сесії 6 скликання Житомирської міської ради, з якого вбачається, що головуючим на сесії була секретар міської ради Цимбалюк Л.В. (а.с. 13). Згідно зі статтею 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Так, відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права. Згідно з ч. 1 ст.\~4\~Цивільного процесуального\~кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.\~15\~Цивільного кодексу\~України кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні». Територіальна громада здійснює місцеве самоврядування в порядку, встановленому законом, безпосередньо або через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території (частина третя статті 140, частина перша статті 144 Конституції України). Відповідно до частини першої статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування вирішують, крім передбачених в Основному Законі України, й інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» представницький орган місцевого самоврядування - виборний орган (рада), який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення. Склад ради - кількість депутатів, обраних до відповідної ради, повноваження яких визнано і не припинено в установленому законом порядку. Статтею 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до основних принципів місцевого самоврядування належать, зокрема, принципи народовладдя, законності, гласності, колегіальності. Статтею 12 ЗК України, ст. 6, п. 34 ст. 26, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено повноваження органу місцевого самоврядування (територіальної громади села) та порядок прийняття рішень у сфері земельних відносин. Відповідно ст. 77 Закону України «Про місцеве самоврядування», шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 20 Закону № 93-IV на сесіях місцевої ради депутати місцевої ради на основі колективного і вільного обговорення розглядають і вирішують питання, віднесені до відання відповідної ради. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина десята статті 59 Закону № 280/97-ВР). Положеннями ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування» визначено перелік повноважень селищного, міського голови. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.\~26\~Закон України\~«Про місцеве\~самоврядування в\~Україні» затвердження регламенту ради вирішується на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради. Порядок проведення першої сесії ради, порядок обрання голови та заступника (заступників) голови районної у місті, районної, обласної ради, секретаря сільської, селищної, міської ради, скликання чергової та позачергової сесії ради, призначення пленарних засідань ради, підготовки і розгляду питань на пленарних засіданнях, прийняття рішень ради про затвердження порядку денного сесії та з інших процедурних питань, а також порядок роботи сесії визначаються регламентом ради з урахуванням вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності". До прийняття регламенту ради чергового скликання застосовується регламент ради, що діяв у попередньому скликанні (ч. 15 ст. 46 Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Обґрунтовуючи порушення своїх прав, позивач посилається на те, що відповідачем порушено вимоги ст. 23 Регламенту Житомирської міської ради, який затверджений 04.07.2017 щодо порядку затвердження порядку денного сесії, розгляду проекту рішення та прийняття рішення міською радою. При цьому, позивач долучила до позову копію Регламенту Житомирської міської ради, який затверджений рішенням №47 від 29.12.2010 року (далі - Регламент) (а.с. 9-11). Статтею 23 Регламенту встановлено порядок підготовки питань на розгляд сесії та формування порядку денного сесії. З наданої позивачем копії витягу з протоколу 50 сесії 6 скликання, яка відбулася 20.08.2015 року, встановлено, що на сесії було обговорено рішення, зокрема, щодо заяв громадян стосовно надання дозволу на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. За підсумками сесії прийнято рішення №978. При цьому, будь-яких чітких та зрозумілих доводів щодо порушення відповідачем у справі будь-яких вимог статті 23 Регламенту, позивач у позові не наводить. Крім того, позивачем на обґрунтування доводів позовної заяви, не надано жодних доказів щодо порушення саме відповідачем порядку розгляду її заяви від 05.02.2015 року, відсутні докази щодо порушення порядку прийняття рішення №978 від 20.08.2015 року, та що таке рішення прийняте без дотримання вимог ст. 23 Регламенту. Головуючим на 50 сесії 6 скликання Житомирської міської ради, за результатами якої прийнято рішення №978 від 20.08.2015 року була виконуючий обов`язки міського голови, секретар міської Ради Цимбалюк Л.В. Натомість, наявними у справі письмовими доказами такі доводи позивача спростовуються. Частиною першою статті 22\~Цивільного кодексу\~України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Статтею 56 Конституції України закріплено право особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади. Приписами статті 23\~ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно зі статтею 1167\~ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Статтею 1173\~ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до частини п`ятої статті 21\~КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства. Із аналізу зазначених вище норм вбачається, що у справі про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 1173 ЦК України, яка розглядається судом в порядку цивільного судочинства, на підтвердження факту неправомірності (незаконності) дій, рішень та/або бездіяльності органу місцевого самоврядування (його посадових осіб), особа, яка вважає, що такими діями (рішеннями) та/або бездіяльністю їй завдано шкоди, повинна надати, зокрема, судове рішення про визнання таких дій (рішень) та/або бездіяльності незаконними, оскільки загальним судам цивільної юрисдикції такі справи непідвідомчі, а підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. Вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач пов`язує із незаконністю (протиправністю) дій відповідача, які полягають у порушенні вимог Регламенту Житомирської міської ради, однак судового рішення на підтвердження незаконності таких дій відповідача, який є суб`єктом владних повноважень, [PERSON] не надала. Крім того, відповідно до постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~31\~березня 1995\~року №4\~«Про судову\~практику в\~справах про\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У пункті 5 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п.п. 55-57 судового рішення). За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 76\~ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Із врахуванням наведених правових норм, суд зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди, саме позивач зобов`язаний надати докази на підтвердження наявності всіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення, яке є підставою для відшкодування моральної шкоди, в тому числі настання негативних наслідків у вигляді такої шкоди, її розмір та причинний зв`язок з бездіяльністю відповідача. Верховний Суд у своїх постановах неодноразово вказував, що сам по собі факт протиправної поведінки відповідача не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди (№804/6922/16 від 31.07.2019 та інші). Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, докази вимушених змін у житті позивача, тощо. На підставі вищевикладеного, розглянувши справу в межах заявлених позивачем позовних вимог, суд вважає, що позивачем не доведено, що її права порушені відповідачем, що є підставою для відшкодування моральної шкоди; не доведено протиправність дій відповідача, які призвели до завдання позивачу моральних страждань; позивачем не надано жодних доказів, що підтверджують заподіяння моральних страждань, спричинення шкоди здоров`ю, інших втрат немайнового характеру; не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та завданою шкодою, а тому суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Судом не встановлено факту протиправності дій саме відповідача, як голови міської ради, при здійсненні ним своїх повноважень, тобто не встановлена протиправність дій відповідача як одна з обов`язкових підстав для виникнення зобов`язання компенсації моральної шкоди позивачу. Крім цього, повноваження органів державної влади є дискреційними, і приймаючи рішення, адміністративний орган, може здійснювати з певною свободою розсуду, і приймати рішення найкраще за даних обставин. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржуються, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених повноважень. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Житомирського апеляційного суду від 24.02.2022 року у справі №296/5801/21. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач при подачі позову звільнена від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», суд відмовляє у задоволенні позову, судові витрати відносяться на рахунок держави. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed