Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-12 00:00:00

15 травня 2020 року позивач звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою. За змістом позову позивач зазначила наступне. 07 січня 2019 року [PERSON] (надалі за текстом - «позивач») народила доньку [PERSON] . Батьком дитини є громадянин України [PERSON] (надалі за текстом - «відповідач»), з яким позивач не перебувала і не перебуває у зареєстрованому шлюбі, та який до квітня 2019 року більшу частину часу проживав однією сім`єю разом з позивачем за місцем її реєстрації. Розпорядженням голови Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 30.09.2019 року № 456р було розглянуто заяву позивача про надання право зустрічатися з малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] , за наступним графіком: за попередньою домовленістю сторін кожну суботу та неділю місяця з 9.00 до 12.00, з урахуванням здоров`я дитини у приступності батька [PERSON] . Натомість, вказане розпорядження відповідачем не виконується, через що [PERSON] зверталася до поліції про невиконання [PERSON] розпорядження від 30.09.2019 року за 456р. та за фактом неадекватної поведінки відповідача до позивача у присутності малолітньої доньки [PERSON] . Позивач 12 лютого 2019 року змушена була дати згоду на реєстрацію доньки за адресою батька дитини по [ADDRESS] . Незважаючи на обране батьками місце реєстрації дитини, фактично малолітня [PERSON] з моменту повернення Позивачки з пологового будинку до і квітня 2019 року проживала разом із матір`ю за її адресою та знаходилася під її доглядом. Після народження дитини відносини між позивачем та відповідачем початі поступово погіршуватися, почастішали сварки. 6 квітня 2019 року відповідач, який на той момент вже проживав разом з батьками за місцем своєї реєстрації, шахрайським шляхом забрав дитину «для проведення сеансу масажу». Але коли позивач, не дочекавшись дитини із батьком, звернулася з цього приводу до відповідача, він категорично відмовився віддавати доньку. Тобто відповідач фактично викрав дитину та самовільно змінив її місце проживання. Відповідно до ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Посилаючись на вказані вимоги Закону, позивач заявила позовну вимогу, за якою просить суд постановити рішення про негайне відібрання у батька [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , шляхом повернення її до матері [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] . 20 травня 2020 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя було вирішено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити у справі загальне позовне провадження за вищевказаним позовом. 2 липня 2021 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя було вирішено закрити підготовче провадження та призначити вищевказану справу до судового розгляду по суті. 13 липня 2021 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, за змістом якого він повністю заперечив на заявлені позовні вимоги з підстав, викладених у поданому відзиві. У судовому засіданні позивач та її представники [PERSON] та [PERSON] наполягли на позові за вищевикладеними підставами, а сторона відповідача до суду не явилася, що не стало перешкодою для проведення судового розгляду. Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . При цьому, [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі не перебували. Відповідно ч. ч. 2, 8, 9 ст. 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Крім того, відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. З пояснень [PERSON] встановлено, що з 06.04.2019 року малолітня [PERSON] фактично мешкає разом із батьком [PERSON] за місцем проживання останнього у [ADDRESS] . Дійсно, згідно з актом обстеження умов проживання від 05.06.2019 року у квартирі за адресою: [ADDRESS] мешкають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Вказана квартира на праві спільної часткової власності належить [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду від 23 грудня 2020 року було вирішено: визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , за місцем її проживання [ADDRESS] . При цьому, за поданим відзивом на позовну заяву [PERSON] й не спростовував те, що й наразі донька проживає з ним. Позивач зазначила, що 9 червня 2019 року відділом по Хортицькому району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради було складено акт обстеження умов проживання за місцем реєстрації позивача, при цьому було встановлено, що у відповідній квартирі за адресою: [ADDRESS] створені всі умови для проживання малолітньої дитини. Крім того, позивач посилалася на положення ст.ст. 150 та 153 СК України, у віддповідності до яких мати, батько та дитина мають право та безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом та, крім того, батьки зобов`язані піклуватися про здоров дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Натомість, наполягаючи на заявлених позовних вимогах, які полягають на постановленні судового рішення про негайне відібрання у батька [PERSON] малолітньої дочки [PERSON] шляхом повернення її до матері [PERSON] , остання посилалася саме на положення ч. 1 ст. 162 СК України, які зводятся до наступного. Так, за правилами частини першої статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Проте, на думку суду, наразі відсутні правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог, оскільки положення частини першої статті 162 СК України, якою передбачено відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання, покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання. Натомість, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, після ухвалення 23 грудня 2020 року судового рішення про визначення з матір`ю місця проживання дитини сторін остання з позивачем не проживала та не проживає, отже відповідач в розумінні положень ст. 162 СК України самочинно не змінював місце проживання дитини [PERSON] , у тому числі шляхом викрадення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). При цьому, інші аргументи, що надані стороною позивача з доказами на їх підтвердження, не можуть бути підставами для задоволення заявлених позовних вимог, оскільки останні базуються саме на положеннях ч.1 ст. 162 СК України та ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем вказаних норм матеріального права, що не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, як про це викладено судом вище. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed