Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-31 00:00:00

У листопаді 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк»), в якому просив суд стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача 3 проценти річних від загальної простроченої суми виплат за договором банківського вкладу №SAMDN80000734971296 від 30 квітня 2013 року у розмірі 4266,58 євро та пеню у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в сумі 45000 євро. В обґрунтування позовних вимог позивач, зазначав, що 30 квітня 2013 року сторони уклали договір банківського вкладу №SAMDN80000734971296 на суму 15 000 євро зі ставкою 6,5% річних строком на 3 місяці з автоматичною пролонгацією. В подальшому позивач збільшив суму вкладу до 45 000 євро. 22 травня 2018 року позивач подав заяву про розірвання зазначеного договору, яку банк отримав 24 травня 2018 року. Однак відповідач письмової відповіді не надав. Разом з тим, оператор в телефонному режимі повідомив про те, що вклад не буде повернуто до моменту деокупації АРК. У зв`язку з наведеним, позивач звернувся до суду. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 липня 2019 року у справі №757/28811/18-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року позов [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про розірвання договору та стягнення коштів - задовольнити частково.Розірвано Договір №SAMDN 80000734971296 від 30.04.2013 р., укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] . Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] суму банківського вкладу за договором №SAMDN 80000734971296 від 30.04.2013 р. у розмірі 45 000 євро та проценти за договором №SAMDN 80000734971296 від 30 квітня 2013 року за період з 01 лютого 2014 року по 12 червня 2018 року у розмірі 12 613,77 євро. 28 серпня 2020 року Печерський районний суд м. Києва видав виконавчий лист про примусове виконання рішення суду. 24 вересня 2020 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження. 13 листопада 2020 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 липня 2019 року було виконане і сума вкладу та процентів були перераховані на рахунок позивача. У зв`язку із затримкою виконання вказаного судового рішення відповідачем, відповідно до статті 625 ЦК України позивач має право на отримання від відповідача 3 % річних за неналежне виконання грошового зобов`язання та пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в розмірі 3% за кожен день прострочення виконання зобов`язання. На підставі викладеного, позивач просив про задоволення позову. Ухвалою суду від 08 листопада 2021 року в справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження . 15 грудня 2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено про те, що 06 липня 2020 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 липня 2019 року набрало законної сили. Отже, саме з цього дня договір банківського вкладу вважається розірваним. Крім того, після ухвалення судового рішення про розірвання договору банківського вкладу між сторонами припинились споживчі правовідносини, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі 3% за кожний день прострочення. При цьому, розрахунок пені здійснено позивачем поза межами позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду 03 листопада 2021 року, а розрахунок пені позивач здійснив за період з 26 травня 2018 року до 12 листопада 2020 року. В той же час розрахунок пені здійснено позивачем в іноземній валюті, що не відповідає вимогам чинного законодавства. На підставі наведеного представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 23 лютого 2022 року від представника відповідача надійшла заява про залучення в якості третьої особи товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон». Крім того, представник відповідача подав письмові пояснення, в яких вказано про те, що 17 листопада 2014 року банк виявив факт переведення боргу за вказаними позивачем договорами банківських вкладів на нового боржника товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон») на підставі договору про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року (з урахуванням додаткової угоди до договору від 18 листопада 2014 року), укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон», та електронного додатку №1 до Договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, тому ТОВ ФК «Фінілон» є новим боржником та належним відповідачем у вказаній справі. Ухвалою суду від 14 липня 2022 року заяву представника відповідача задоволено. Залучено до участі у справ в якості третьої особи ТОВ «ФК «Фінілон». Ухвалою суду від 14 липня 2022 року підготовче провадження у справі закінчено, призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з викладених у позові підстав. Представник відповідача в судовому засіданні у задоволенні позову просила відмовити. Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Суд установив, що 30 квітня 2013 року між сторонами було укладено Договір №SAMDN 80000734971296, за умовами якого банк відкриває депозитний рахунок № [NUMBER] , на який зараховується вклад у розмірі 15 000 євро на строк 92 дні по 30 липня 2013 року включно. На виконання вказаного договору позивачем внесено на рахунок банку 15 000 євро, що підтверджується платіжним доручення про внесення грошових коштів на депозит від 30 квітня 2013 року. 16 липня 2013 року на депозитний рахунок позивачем було зараховано 8000євро. 26 вересня 2013 року було також зараховано 22 000 євро. 22 травня 2018 року представник позивача за довіреністю звернувся до відповідача із нотаріально завіреною заявою щодо розірвання договору №SAMDN 80000734971296 від 30 квітня 2013 року та просив повернути вклад разом з нарахованими відсотками, яку банк отримав 24 травня 2018 року. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 липня 2019 року у справі №757/28811/18-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року позов [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про розірвання договору та стягнення коштів - задоволено частково. Розірвано Договір №SAMDN 80000734971296 від 30.04.2013 р., укладений між ПАТКБ «ПриватБанк» та [PERSON] . Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] суму банківського вкладу за договором №SAMDN 80000734971296 від 30.04.2013 р. у розмірі 45 000 євро та проценти за договором №SAMDN 80000734971296 від 30 квітня 2013 року за період з 01 лютого 2014 року по 12 червня 2018 року у розмірі 12 613,77 євро. Вказаним судовим рішенням установлено, що 22 травня 2018 року представник позивача за довіреністю звернувся до відповідача із нотаріально завіреною заявою щодо розірвання договору №SAMDN 80000734971296 від 30 квітня 2013 року та просив повернути вклад разом з нарахованими відсотками, яку банк отримав 24 травня 2018 року. 28 серпня 2020 року Печерський районний суд м. Києва видав виконавчий лист про примусове виконання рішення суду. Згідно з постановою від 24 вересня 2020 року головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрив виконавче провадження. Згідно з випискою про рух коштів по картці позивача 13 листопада 2020 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 липня 2019 року було виконане і сума вкладу та процентів були перераховані на рахунок позивача. Постановою державного виконавця від 20 листопада 2020 року виконавче провадження по примусовому виконанню рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 липня 2019 року в справі №757/28811/18-ц - закінчено. Відповідно до статі 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною статті 62 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до частини 3 статті 651 у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Згідно з п. 10 укладеного сторонами договору сторони мають право достроково розірвати договір відповідно з вимогами чинного законодавства, повідомивши про це іншу сторону за 2 банківські дні до розірвання договору. Отже строком вимоги позивача в даному випадку є дата отримання відповідачем заяви про розірвання договору банківського вкладу плюс 2 банківські дні, що передбачено укладеними сторонами договорами банківських вкладів, а саме 26 травня 2018 року. Тому з цієї дати договір вважається розірваним. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням трьох проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ураховуючи те, що договір банківського вкладу вважається розірваними з 26 травня 2018 року - день отримання банком заяви позивача про розірвання договорів банківського вкладу, плюс 2 банківські дні, то лише з цієї дати у позивача виникає право на отримання 3% річних до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо невиплати основних сум вкладів за договором, оскільки прострочення виконання зобов`язань за договорами банківського вкладу почалось з дати розірвання договорів. У зв`язку з чим, суд вважає з можливе прийняти розрахунок позивача щодо нарахування 3 % річних відповідно до частини статті 625 ЦК України. При цьому, слід зазначити про те, що відповідно до положень частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України встановлені Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 року № 200, Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2000 року № 520, та іншими документами. Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Разом з тим незалежно від фіксації еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, згідно з частинами першою та другою статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зазначене, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет № 15-93). Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Таким чином, цей висновок стосується можливості виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, та нарахування 3 % річних, визначених статтею 625 ЦК України, які входить до складу грошового зобов`язання та мають компенсаційний характер, в іноземній валюті. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 3% за кожний день прострочення відповідно до ч. 5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», то слід зазначити наступне. Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Укладені сторонами договори були строковими, не передбачали зобов`язання банка повідомляти клієнта про пролонгацію договору банківського вкладу, або погодження будь-яким способом розірвання договорів, тому факт розірвання договорів не пов`язується із зустрічними діями другої сторони. Ураховуючи те, що між позивачем та банком припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону № 1023-ХІІ не розповсюджується на спірні правовідносини. Зазначений висновок узгоджується з висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі №320/5115/17. За таких обставин, підстави для задоволення позову в цій частині відсутні. Оскільки позивач при поданні позову був звільнений від сплати судового збору, то відповідно до ст. 141 ЦПК України та з урахуванням положень ст. 4 Закону України «Про судовий збір»він підлягає стягненню з відповідача на користь держави пропорційно задоволеним позовним вимогам. Так, звертаючись до суду з позовом позивач просив стягнути з відповідача 49266,58 євро, що еквівалентно на день подання позову 1 499 009 грн. До задоволення підлягають вимоги позивача в загальній сумі 4 266,58 євро, що еквівалентно 129 817,09 грн (із розрахунку 30,4265 гривні за 1 євро за договорами, укладеними сторонами в іноземній валюті). Відповідно до ч. 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Станом на 01 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2021 року становив 2270 грн. За подання до суду позову майнового характеру фізичною особою або фізичною особою - підприємцем становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»). Таким чином, оскільки 1 % від суми 129 817,09 грн становить 1298,17 грн, тому з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 270 грн. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial