Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-28 00:00:00

Представник позивача АТ «Альфа - Банк» звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 27.03.2008 року між ЗАТ «Альфа Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 800003503. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав своєчасно і повністю, надавши відповідачу, кредитні кошти в сумі 20 000,00 доларів СІІІА. У порушення умов кредитного договору [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого утворилась заборгованість по даному кредитному договору. 30.03.2010р. рішенням Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» по справі № 242-8/42/10 стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа Банк» заборгованість за кредитним договором № 800003503 на суму 236 866 грн. 74 коп. В якості виконання цього ж рішення на рахунок позивача надійшли грошові кошти в сумі 100\~818 грн. 47 коп., проте досі залишається не погашена заборгованість в розмірі 136\~048 грн. 27 коп. Оскільки заборгованість за Договором кредиту № 800003503 від 27.03.2008 року була стягнута судом станом на 2010 року, АТ «Альфа-Банк» вважає, що за період прострочення виконання рішення суду стягувач на підставі ст. 625 ЦК України, має право стягнути з боржника [PERSON] 3% річних та інфляційні витрати на період з дати ухвалення рішення до моменту подання позовної заяви, а саме заборгованість 3% ст. 625 ЦК на суму 45 376 грн. 67 коп., інфляційні витрати - 256 123 грн. 96 коп., на загальну суму 301\~500 грн. 63 коп. Окрім того, позивач просить стягнути на свою користь з відповідача судові витрати у вигляді суми сплаченого судового збору в сумі 4 522 грн. 51 коп. Представник позивача - АТ «Альфа - Банк» Стеценко М.В., будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судові засідання не з`явився, звернувшись до суду із заявою (вх. № 3764 від 27.09.2021р.), в якій просить розгляд справи проводити у відсутність представника банку, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, дає згоду на проведення заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] ,\~тричі будучи\~належним чином\~повідомленим про\~час та\~місце розгляду\~справи,\~в порядку\~передбаченому ч.\~8,\~ч.\~11\~ст.\~128\~ЦПК України\~(судові\~повістки про\~виклик направлялись\~рекомендованими повідомленнями\~про вручення\~поштових відправлень\~№ 5630100451583\~на 19.11.2021р.,\~№ 5630100480141\~на 24.02.2022р.,\~№ 5630100501980\~на 29.07.2022р.,\~які повернуті\~з довідкою\~поштового відділення\~«про не\~вручення через\~відсутність адресата\~та відмову\~адресата від\~отримання,\~а також\~через опублікування\~оголошення про\~виклик на\~офіційному веб-сайті\~судової влади\~України)на розгляд справи не з`явився, про причини неявки суд не повідомляв, заяв про розгляд справи в його відсутність чи відкладення та відзив на позовну заяву, не надавав. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Так, як в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд за згодою позивача, визнав можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, у відповідності до приписів ст.ст. 280-281 ЦПК України. \~Згідно з положеннями ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, з урахуванням неявки в судове засідання всіх учасників справи, суд прийняв рішення про розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами. Дослідив письмові докази, судом встановлені факти: - 27.03.2008 року між ЗАТ «Альфа - Банк» та\~\~ [PERSON] укладено кредитний договір № 800003503, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кредит у сумі 20 000,00 доларів СІІІА, з датою остаточного повернення - 27.03.2028 року, зі сплатою процентної ставки 14% річних (копія кредитного договору № 800003503 від 27.03.2008р.); - 30.03.2010 року рішенням Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» по справі № 242-8/42/10 стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа Банк» заборгованість за кредитним договором № 800003503 на суму 236 866 грн. 74 коп., з яких 159\~201 грн. 55 коп. заборгованість за кредитом, 25\~949 грн. 03 коп. заборгованість по процентам, 51\~716 грн. 16 коп. заборгованість по пені (рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 30.03.2010р.); - внаслідок невиконання позичальником [PERSON] зобов`язань по погашенню заборгованості за кредитним договором № 800003503, за період з 30 березня 2010 року по 11 травня 2021 року (з дати ухвалення рішення до моменту подання позовної заяви) нараховано: 3 проценти річних від простроченої суми - 45\~376 грн. 67 коп.; інфляційних втрат 256 123 грн. 96 коп. на загальну суму 301\~500 грн. 63 коп. (розрахунки відсотків за користування грошовими коштами та інфляційних збитків). Відповідно до\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Надаючи оцінку правовідносинам, які виникли між сторонами судового процесу, Київський апеляційний суд виходить із такого. За змістом статей\~15\~та\~16 ЦК України\~кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17-ц (провадження № 14-144цс18). Суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)). У пункті 86 постанови від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)\~Велика Палата Верховного Суду зазначила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Звертаючись до суду з позовними вимогами про\~стягнення 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України, АТ «Альфа-Банк» посилалось на те, що відповідачем не виконано рішення Постійно діючого Третейського суду та не сплачено заборгованість за кредитним договором, яка стягнута вказаним рішенням. Таким чином спірні правовідносини виникли з приводу неналежного виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 24 вересня 2014 року. Відповідно до частини першої\~статті 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою\~статті 509 ЦК України\~зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11\~цього Кодексу. Відповідно до частини другої\~статті 11 ЦК України\~підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей\~524,\~533-535\~і\~625 ЦК України\~грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з частиною другою\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України\~розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5\~ЦК України\~поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5\~ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5\~ЦК України). Отже, у\~статті 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №\~686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), якою відступлено від правових висновків, зроблених Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульованіЗаконом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія\~статті 625 ЦК України\~поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята\~статті 11 ЦК України\~не дає підстав для застосування положень\~статті 625 ЦК України\~у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи\~статті 625 ЦК України\~поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Правовий аналіз положень статей\~526,\~599,\~611,\~625 ЦК України\~дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, в тому числі і за договором страхування, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених\~статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Аналогічний висновок щодо застосування норма матеріального права при неналежному виконанні судового рішення, яким стягнуто грошові кошти, зроблено Верховним Судом у постанові від 09 лютого 2022 року у справі №\~757/42885/19 (провадження № 61-1411св21). Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою\~статті 625 ЦК України\~сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої\~статті 625 ЦК України. За наведених підстав, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, в порядку частини другої\~статті 625 ЦК України, за невиконання рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 30.03.2010 року. Водночас, відповідачем заяви щодо застосування строку позовної давності відповідачем до суду не надано. Разом з цим, у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) Велика Палата Верховного Суду, відступаючи від висновку Верховного Суду України, сформульованих у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15 та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374 цс17, вказала, що: «Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до\~винесення ним\~рішення» (частина третя\~статті 267 ЦК України). А відтак, суд позбавлений можливості самостійно вирішити питання щодо строків позовної давності у цій справі, оскільки самостійне вирішення питання щодо застосування строків позовної давності не буде відповідати правилам частини третьої статті 267 ЦК України. Відповідно до вимог\~статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі\~76,\~77 ЦПК України). Згідно вимог\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Однак, відповідач будучи належним чином повідомлений про час та місце судових засідань, не з`являвся, відзив на позовну заяву, доказів на спростування доводів позивача, не надав. Відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 4 522 грн. 52 коп., понесені позивачем при подачі позову до суду, покладається на відповідача.

Outcome: approved