Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-26 00:00:00

24.05.2022 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про повернення безпідставно набутого майна, у якому просить повернути їй безпідставно набуте відповідачем майно визнавши за позивачкою право особистої приватної власності на 70,44% квартири [ADDRESS] , тобто визнати за нею право особистої приватної власності на 26,63 кв.м. загальної площі квартири та 16,20 кв.м. житлової площі, а за відповідачем визнати право особистої приватної власності на 11,17 кв.м. загальної площі квартири та 6,80 кв.м. житлової площі. Крім того, позивач просить покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивачка перебуваючи в шлюбі з відповідачем придбала на своє ім`я в іпотеку зазначену вище квартиру. Власними коштами позивачка єдиним внеском сплатила іпотечний борг за кредитним договором, і таким чином викупила квартиру з іпотеки. В той час відповідач вже два роки був безробітним, не сплачував позивачці аліменти на утримання дітей, та перебуваючи в шлюбі відповідач не мав особистих коштів. Позивачка вказує, що особисто у неї з`явились особисті кошти в результаті відчуження нею спадщини та власного приватизованого житла у м. Кривий Ріг. Для погашення іпотечного боргу, згідно квитанції АКІБ «УкрСиббанк» позивачка використала 12500,00 доларів США, які у той же день отримала за відчуження власного приватизованого на чотирьох осіб житла в м. Кривий Ріг. Відповідач у приватизації участі не приймав, квартира була приватизована на позивачку та трьох спільних дітей сторін. При погашенні іпотечного боргу відповідачка скористалась частиною особистих коштів та грошима двох повнолітніх дітей, які отримала за довіреністю при відчуженні їх часток приватизованого житла, тобто позивачка особисто використала гроші довірителів на власний розсуд. Ці гроші, які позивачка внесла у банк за спільну квартиру подружжя, у 2021 році суд не визнав спільним коштами подружжя, тому позивачка мала повернути використані нею гроші одноосібно. У 2021 році суд встановив, що відповідач не мав відношення до витрачених позивачкою коштів на погашення іпотеки, тому він не повинен їх повертати, і за таких умов позивачка вважає, що ці кошти є її особистими. Вказані факти встановлені постановою Київського апеляційного суду від 21.12.2021 року у справі №755/2984/21. Позивачка вказує, що на теперішній час вона повернула своїм дітям належну їм суму за відчуження квартири у м. Кривий Ріг з власних коштів, але частка квартири, яка була придбана за її особисті кошти, залишилась у власності відповідача без достатньої правової підстави, адже майно набуте за час шлюбу, але за кошти які належали одному з подружжя особисто, є його особистою приватною власністю відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України. Відповідач намагається присвоїти власність позивачки і в межах розгляду цивільної справи №755/2127/20 на належну позивачці Ѕ частину спірної квартири накладено арешт. У вказаній справі відповідач намагається позбавити позивачку права спільної часткової власності та примусово продати єдине житло позивачки. Позивачка вказує, що їй заподіяно майнової шкоди, оскільки 20,44% квартири, придбаних за особистий рахунок позивачки, набув відповідач без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), і відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України відповідач зобов`язаний повернути це майно позивачці. Позивачка зазначає, що 08.02.2005р. вона придбала в іпотеку на своє ім`я квартиру в [ADDRESS] . Для придбання квартири наявних коштів було недостатньо. Сім`я десять років була малозабезпеченою. Кошти, які були використані на перший внесок, не були зароблені подружжям. На той час відповідач був безробітним, призначені судом аліменти на утримання дітей не сплачував, особистих коштів не мав. Кошти були отримані неповнолітніми дітьми від меценатів на розвиток таланту, як пожертвування, на подальший творчий розвиток дітей та на урядових концертах, де діти отримували гонорари за свої виступи, отже, це їх кошти. 08.02.2005р., під час набуття позивачкою квартири в м. Києві, вона мусила оформити в АКІБ «УкрСиббанк» угоду, яка включала в себе два договори: кредитний та іпотечний, за єдиним спільним номером 31-3VV/02-2005И, на суму 18000 доларів США, (95409 грн. по курсу НБУ). Саме стільки не вистачало для підписання договору про купівлю квартири, перший внесок до якої зробили діти сторін. Ці кредитні кошти були цільовими і видані банком 08.02.2005р. саме на купівлю спірної квартири, про що і зазначено в іпотечному та кредитному договорах. В цей час: з 1980 - 2013р. позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У шлюбі народилося троє дітей: [PERSON] ([INFO]), [PERSON] - [INFO] (нині [PERSON] ) та [PERSON] ([INFO]. ). Всі троє дітей були разом із позивачкою співвласниками квартири у [ADDRESS] , яка була приватизована в рівних частках на чотирьох осіб у 1997р. і відчужена 11.08.2006р. За договором купівлі-продажу 11.08.2006р. приватизована квартира була продана за 111760 грн., що надало позивачці можливість, в той же день, частиною отриманих коштів в сумі 12500,00 доларів США (63125,00 грн. відповідно курсу НБУ) достроково розрахуватися із банком за іпотечним-кредитним договором. За твердженням позивача, відповідач у інших судах вказану обставину визнає. Квартира була обтяжена іпотекою до 2020р., але позивачка достроково, повністю у 2006р. виконала зобов`язання за кредитним-іпотечним договором і сплатила 12500,00 доларів США, що за курсом НБУ становило 63125,00 грн. Кожен із співвласників мав отримати 27940,00 грн. - це ј частка від суми 111760,00 грн. Двоє дітей сторін не були присутні при відчуженні квартири у місті Кривому Розі, тому позивачка скористалася їх коштами на свій розсуд, натомість, обіцяла переписати на кожного з них частину київської квартири у якості компенсації, але відповідач не дав на це необхідної згоди, тому з 2013р. почалися судові процеси. Відповідач, ввів суд в оману і безпідставно заволодів Ѕ частиною належної позивачці квартири, яку остання придбала в іпотеку не за спільні кошти подружжя, оскільки спільних коштів у малозабезпеченої сім`ї не було і позивачка два роки не отримувала аліменти. Двоє дітей сторін звернулися з позовом до відповідача, щоб він повернув їм кошти, які вони мали отримати за відчуження їх власного житла у м. Кривому Розі, та які були витрачені на погашення іпотечного боргу за квартиру в м. Києві, Ѕ частиною якої володіє відповідач. Київський апеляційний суд у постанові від 21.12.2021р. по справі №755/2984/21 встановив, що ці кошти отримала - [PERSON] , а відповідач до них відношення не мав, тому не повинен їх повертати. У постанові суду апеляційної інстанції зазначено: «Судом встановлено, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири у місті Кривий Ріг в інтересах позивачів [PERSON] та [PERSON] діяла [PERSON] на підставі довіреності, що була видана позивачами. У договорі купівлі-продажу зазначено, що продавці, зокрема, [PERSON] , отримали гроші від покупця повністю до підписання договору. Вартість квартири за згодою сторін становить 111760 грн. Отже, кошти від продажу квартири були отримані [PERSON] , яка діяла в інтересах позивачів на підставі довіреності. Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач визнав ту обставину, що кошти від реалізації нерухомого майна у місті Кривий Ріг у розмірі 11065 доларів США було перераховано на погашення кредитних зобов`язань [PERSON] . Використання [PERSON] на власний розсуд (погашення заборгованості за кредитним договором) коштів, які вона отримала та мала повернути позивачам після відчуження належних їм часток у квартирі у місті Кривий Ріг, не створює для відповідача [PERSON] обов`язку повертати позивачам кошти, які ним не отримувались». Позивачка вказує, що таким чином доведено, що кошти, які були отримані нею від продажу приватизованої квартири у м. Кривому Розі, були зараховані банком на рахунок погашення кредитного іпотечного боргу позивачки за квартиру у м. Києві єдиним внеском в сумі 12500,00 доларів США згідно квитанції банку від 11.08.2006р. і до цих 12500,00 доларів США відповідач згідно закону жодного відношення не має, навіть не тримав ці кошти у руках, як сам визнав відповідач у суді. Таким чином, згідно рішення суду у справі №755/2984/21, вище зазначені кошти не визнані судом спільними коштами подружжя, відповідно кошти, наразі є особистими коштами позивачки, і саме вона їх особисто повернула. Посилаючись на положення ст. 57 СК України позивачка зазначає, що при розрахунку за іпотечну квартиру (придбану в шлюбі з відповідачем) та достроковому погашенні кредиту, вона одним внеском витратила 12500,00 доларів США особистих коштів, про що є відповідна квитанція банку від 11.08.2006р., і до цих коштів відповідач не має жодного відношення, тож вбачається, що відповідач набув 20,44% спірної квартири у м. Києві без достатніх правових підстав і повинен це майно повернути позивачці згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України. Позивачка вказує, що згідно договору купівлі-продажу вартість квартири в м. Києві становить 154456 грн., загальна площа квартири - 37,80 кв.м., а жила площа 23 кв.м. Згідно квитанції банку позивачка сплатила особистих коштів 12500,00 доларів США, що за курсом НБУ у серпні 2006р. становило 63125 грн. - ця сума становить 40,87% від загальної вартості спірної квартири (63125,00 грн. : 154456 грн. х 100 = 40,87%), отже 59,13% це спільні кошти (100% - 40,87%). Таким чином, перебуваючи у шлюбі, позивачка придбала в іпотеку 40,87% квартири за свої особисті кошти (12500,00 дол. США, що за курсом НБУ на сьогодні становить 365625 грн.) Вказана сума є ціною позову. Спільні кошти подружжя становлять суму 91331 грн. (154456 грн. - 63125 грн.) загальної вартості всієї квартири, згідно договору купівлі-продажу. За Законом відповідач має право на половину спільних коштів подружжя у розмірі 45665 грн. (91331 грн. : 2). Ця сума становить всього 29,56% від 154456 грн. - суми, яку було сплачено за квартиру в м. Києві, згідно договору купівлі-продажу: (45665 грн. : 154456 грн. х 100 = 29,56%) Наразі, номінально володіючи Ѕ частиною квартири, що становить 50% від загальної площі квартири, відповідач може мати право тільки на 29,56% цієї квартири. Виходячи з розрахунку (50% - 29,56%) - відповідач безпідставно набув 20,44% квартири в м. Києві. Позивачка зазначає, що ця частка квартири має належати їй і в сукупності з тою яку вона вже має, як колишнє подружжя, її частка у квартирі має становити 70,44% (50% + 20,44% = 70,44%) або (100% - 29,56% = 70,44%). Позивачка вказує, що аби повернути їй майно набуте відповідачем без достатньої правової підстави, необхідно визнати за нею право особистої приватної власності на 70,44% квартири, яка була придбана нею в іпотеку в м. Києві. Тобто, позивачці має належати 26,63 кв.м. загальної площі квартири (37,80 кв.м. - 29,56%) та 16,20 кв.м. жилої площі квартири (23 кв.м. - 29,56%). Відповідно, відповідачу має належати 11,17 кв.м. загальної площі квартири (37,80 кв.м. - 70,44%) та 6,80 кв.м. жилої площі квартири (23 кв.м. - 70,44% ). Вказані висновки позивачка обґрунтовує змістом постанови Київського апеляційного суду у справі №755/2984/21 від 21.12.2021 року та положеннями ч. 1 cт. 1212 ЦК Україна про те, що особа, яка набула майно або зберегла його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави зобов`язана це майно повернути. Ухвалою суду від 21.06.2022 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасником справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Ухвалою суду від 21.06.2022 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову. Ухвалою суду від 28.06.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 27.07.2022 року залишено без задоволення заяву-клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 27.07.2022 року відмолено у задоволенні клопотання позивача про виклик свідків. Ухвалою суду від 27.07.2022 року відповідачу повернуто без розгляду його відзив на позовну заяву. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач особисто ознайомився з матеріалами справи в суді 05.07.2022 року, отже саме з цього дня для відповідача розпочався встановлений ухвалою суду про відкриття провадження у справі перебіг строку для подання відзиву на позовну заяву. 13.07.2022 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, який ухвалою суду від 27.07.2022 року повернуто відповідачу без розгляду. За таких обставин, відповідач у встановлений судом строк та в установленому законом порядку не подав відзиву на позовну заяву. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Оскільки поданий відповідачем відзив на позовну заяву повернутий останньому без розгляду, що вказує на відсутність підстав для подання сторонами наступних заяв по суті справи (відповіді та заперечень), а 30-денний термін від дня відкриття провадження у справі сплив, що вказує на закінчення процесуального строку для вчинення учасниками справи інших процесуальних дій (подання заяв/клопотань з процесуальних питань), суд дійшов висновку про можливість розгляду справи та ухвалення судового рішення до спливу 60-ти днів від дня відкриття провадження у справі. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ураховуючи, що у встановленому законом порядку відповідач не подав відзиву на позовну заяву, а з матеріалів справи вбачається, що позивач жодних заперечень з приводу розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення не викладав, за наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 08.02.2005 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діяла за згодою батьків, як продавцями, та [PERSON] , як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за ціною 154456,57 грн., які покупець сплатив продавцям до нотаріального посвідчення договору. Покупець придбаває зазначену квартиру за нотаріально посвідченою згодою чоловіка [PERSON] від 08.02.2005 року. 08.02.2005 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір і договір іпотеки за якими позивачка отримала від банку кредитні кошти в сумі 18000,00 доларів США (еквівалент становив 95409,00 грн.) і у забезпечення виконання позичальником кредитних зобов`язань, позивачем було передано в іпотеку банку квартиру [ADDRESS] , що належала останній на підставі вищенаведеного договору купівлі-продажу від 08.02.2005 року. 11.08.2006 року між [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені [PERSON] і [PERSON] на підставі довіреності, як продавцями, та [PERSON] , як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за ціною 111760,00 грн. Вказана квартира належала продавцям на підставі свідоцтва № [NUMBER] про право власності на житло, виданого органом приватизації УЖКГ виконкому Криворізької міської Ради 25.07.1997 року. Згідно наявної в матеріалах справи копії банківської квитанції від 11.08.2006 року, позивачка сплатила на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 12500,00 доларів США (еквівалент становив 63125,00 грн.). Відповідно до довідки АКІБ «УкрСиббанк» від 14.08.2006 року №3263, [PERSON] достроково виконала всі зобов`язання за кредитним договором від 08.02.2005 року. За даними архівної довідки Криворізької філії Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області від 21.02.2013 року, на ім`я позивачки 31.08.1998 року, 06.10.1998 року та 11.10.2004 року були видані свідоцтва про право на спадщину за законом та за заповітом після смерті [PERSON] щодо автомобіля, грошового внеску у банку, Ѕ частини домоволодіння в [ADDRESS] та Ѕ частини домоволодіння в [ADDRESS] . За змістом довідки №1.7-40 від 07.11.2016 року відповідач дійсно працював в КП «Міжнародний аеропорт Кривий Ріг» на посаді інженера на ТО ЛА по планеру та двигуну з 13.02.1985 року. Був звільнений 29.01.2004 року. Аліменти були утримані по 02.02.2004 року у повному обсязі. Заборгованість по аліментам станом на 02.02.2004 року відсутня. Відповідно до наявної в матеріалах справи Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 17.01.2021 року, Ѕ частини квартири [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить відповідачу на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31.10.2017 року у справі №755/1525/15-ц. Згідно довідки №6/15-82 Управління праці та соціального захисту населення від 07.08.2019 року, позивачка перебувала на обліку в управлінні як одержувач житлової субсидії з серпня 1996 по червень 2006 року за адресою: [ADDRESS] . Обґрунтовуючи свої позовні вимоги та посилаючись при цьому на положення ст. 1212 ЦК України позивачка зазначає, що постановою Київського апеляційного суду від 21.12.2021 року у справі №755/2984/21 встановлено наступне: «Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25 липня 1997 року квартира [ADDRESS] , належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам її родини [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.7, зворотня сторона). Судом встановлено, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири у місті Кривий Ріг в інтересах позивачів [PERSON] та [PERSON] діяла [PERSON] на підставі довіреності, що була видана позивачами. У договорі купівлі-продажу зазначено, що продавці, зокрема, [PERSON] , отримали гроші від покупця повністю до підписання договору. Вартість квартири за згодою сторін становить 111 760 грн. Отже, кошти від продажу квартири були отримані [PERSON] , яка діяла в інтересах позивачів на підставі довіреності. Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач визнав ту обставину, що кошти від реалізації нерухомого майна у місті Кривий Ріг у розмірі 11 065 доларів США було перераховано на погашення кредитних зобов`язань [PERSON] . Використання [PERSON] на власний розсуд (погашення заборгованості за кредитним договором) коштів, які вона отримала та мала повернути позивачам після відчуження належних їм часток у квартирі у місті Кривий Ріг, не створює для відповідача [PERSON] обов`язку повертати позивачам кошти, які ним не отримувались. Придбання [PERSON] квартири за адресою [ADDRESS] за кошти, одержані в кредит, який, як зазначають позивачі, був погашений за їх рахунок, не свідчить про те, що у відповідача виникли перед позивачами зобов`язання повернути частину коштів позивачам. В той же час, зі змісту позовної заяви вбачається, що з зазначеної підстави (ст. 1212 ЦК) позов до відповідача не заявлявся. Крім того, як зазначалося вище, кошти від продажу квартири були отримані [PERSON] , яка діяла на підставі довіреності, а не відповідачем [PERSON] , та використані нею на власний розсуд не в інтересах довірителів, тобто, позивачів». Наведене, на думку позивачки, свідчить, що грошові кошти в сумі 12500,00 доларів США, які були внесені останньою для погашення кредитної заборгованості, не визнані судом спільними коштами подружжя, є її особистими коштами, а тому наявні підстави для застосування положень ст. 1212 ЦК України, оскільки за таких умов відповідач без достатніх правових підстав набув право власності на 20,44% квартири [ADDRESS] . Поряд із цим, судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31.10.2017 року у справі №755/1525/15-ц, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 03.10.2018 року, визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] по Ѕ частині за кожним, а також відмовлено у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання квартири особистою приватною власністю. Зі змісту вказаного рішення суду вбачається, що під час розгляду спору щодо поділу майна подружжя [PERSON] посилалась на те, що кредитні кошти використані для купівлі спірної квартири погашались нею. Суд дійшов висновку про поділ спірної квартири між колишнім подружжям в рівних частках, оскільки квартира придбана під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя, а при укладенні договору купівлі-продажу квартири [PERSON] надавав свою нотаріальну згоду на купівлю, як чоловік покупця. Приймаючи рішення суд зазначив, що позивачкою за зустрічним позовом не надано належних доказів того, що спірна квартира є її особистою приватною власністю. Зі змісту постанови Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі №755/1525/15-ц, вбачається, що питання придбання спірної квартири [ADDRESS] за особисті грошові кошти [PERSON] у розмірі 111760,00 грн., які вона отримала після продажу кв. [ADDRESS] було предметом судового розгляду та дослідження і суд касаційної інстанції скасовуючи постанову Апеляційного суду м. Києва зазначив, що апеляційний суд не вказав якими доказами підтверджується придбання квартири [PERSON] за особисті кошти в сумі 111760,00 грн. та якими доказами доведено, що саме ці кошти витрачено на придбання квартири, ураховуючи, що в преюдиційному рішенні суду від 14.03.2016 року треті особи, як і [PERSON] , зазначили інші доводи. Вбачається, що саме зазначене рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31.10.2017 року у справі №755/1525/15-ц, залишене без змін постановою Верховного Суду від 03.10.2018 року, є правовою підставою набуття відповідачем у власність Ѕ частини квартири [ADDRESS] . Поряд із цим, судом також встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14.03.2016 року у справі №755/313355/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18.08.2016 року, встановлено факт покупки спірної квартири за кредитні кошти отримані [PERSON] в сумі 18000,00 доларів США та депозитний вклад на її ім`я у сумі 43107,41 грн. (по виписці 46315,88 грн.). Суд дійшов висновку, що позивачами не було доведено належними та допустимими доказами обставин того, що квартира була придбана у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти позивачів з членами їхньої сім`ї, що визначено ч. 4 ст. 368 ЦК України та ст. 175 СК України. Вбачається, що у цьому спорі позивачі, зокрема, зазначали, що з метою погашення кредитної заборгованості ними та їх матір`ю 11.08.2006 року була відчужена належна їм на праві власності квартира [ADDRESS] за ціною 111760,00 грн. та в цей же день було повністю погашено борг за кредитним договором від 08.02.2005 року в розмірі 12500,00 доларів США. Отже, вказані обставини були предметом дослідження в іншому судовому спорі. В своїй ухвалі від 18.08.2016 року по справі №755/313355/14-ц Апеляційний суд м. Києва зазначив, що не спростовують висновків суду посилання позивачів на неприйняття судом першої інстанції при розгляді справи по суті факту того, що зі слів позивачів спірна квартира була придбана після продажу квартири в [ADDRESS] , де позивачі і [PERSON] були співвласниками, з урахуванням того, що спірна квартира була придбана під час шлюбу між [PERSON] та [PERSON] в інтересах родини. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цього правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відповідно до положень ст. 1212 ЦК України, на зміст якої посилається позивачка обґрунтовуючи свої позовні вимоги про повернення їй безпідставно набутого відповідачем майна, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно ст. 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Отже, загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України і стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Поряд із цим слід зазначити, що предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Поряд із цим, ч. 5 ст. 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Отже, узагальнюючи слід відмітити, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня. Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Поряд із цим, у спорі, що розглядається правовою підставою для набуття відповідачем права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] є рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31.10.2017 року у справі №755/1525/15-ц, залишене без змін постановою Верховного Суду від 03.10.2018 року. Будь-яких даних, які б свідчили про перегляд вказаного рішення з будь-яких процесуальних можливостей, передбачених ЦПК України, матеріали справи не містять. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося у передбачений цивільним законодавством спосіб, зокрема у наслідок реалізації рішення суду, що прямо передбачено ч. 5 ст. 11 ЦК України. За наведених обставин суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, оскільки позивачка не довела своїх позовних вимог щодо безпідставності набуття відповідачем майна у розумінні статті 1212 ЦПК України. Відповідно до положень ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Ураховуючи, що суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, при цьому ухвалою суду від 21.06.2022 року за заявою позивача вживались заходи забезпечення позову, такі заходи забезпечення підлягають скасуванню у відповідності до положень ч. 9 ст. 158 ЦПК України. Також з урахуванням відмови у позові та відповідно до положень ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed