Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-26 00:00:00

[PERSON] , мешканка [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , звернулась до Берегівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] , мешканця [ADDRESS] , про розірвання шлюбу. Позовна заява мотивована тим, що 11 жовтня 2014 року між сторонами було зареєстровано шлюбу. Під час шлюбу у сторін народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . Із жовтня 2021 року відносини позивачки із відповідачем погіршилися, їх почуття один до одного охололи та вони віддалилися. З квітня 2022 року сторони проживають окремо, тому шлюб між ними слід розірвати. Ухвалою судді Берегівського районного суду Закарпатської області від 16.06.2022 року було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, призначивши її до розгляду по суті на 28 червня 2022 року. 23 червня 2022 року відповідачем [PERSON] через канцелярію суду було подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] третя особа на стороні позивача Берегівська міська рада Закарпатської області в особі служби у справах дітей про визначення місця проживання дитини, а саме малолітнього [PERSON] , [INFO] з його батьком [PERSON] . Зустрічна позовна заява мотивована тим, що під час шлюбу у сторін народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . Подружнє життя між сторонами не склалося, вони виявилися різними людьми, їхні характери не сумісні, у них різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. У квітні 2022 року позивачка за первісним позовом покинула відповідача та у червні подала на розлучення. З того часу між сторонами виник спір щодо визначення місця проживання дітей. Так, позивач за зустрічним позовом бажає щоб неповнолітній син залишився проживати із ним, а неповнолітня донька із позивачкою за первісним позовом. Як вказує [PERSON] він є законослухняним громадянином, ніколи не притягувався ані до кримінальної, ані до адміністративної відповідальності, має постійне місце роботи у товаристві, у якому він є співвласником, тому має постійний стабільний заробіток. Відповідачка за зустрічним позовом ніде не працює, власних доходів немає. Крім цього, позивач за зустрічним позовом просив стягнути з відповідача за зустрічним позовом понесені ним судові витрати. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 28.06.2022 року прийнято зустрічну позовну заяву та об`єднано в одне провадження із первісним позовом. Об`єднану цивільну справу призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 12 липня 2022 року об`єднану цивільну справу призначено до розгляду по суті. Позивач за первісним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про місце, дату і час розгляду справи була повідомлена належним чином. При цьому, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відзив на зустрічну позовну заяву не подала (а.с. 42). Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явився, про місце, дату і час розгляду справи був повідомлений належним чином. Відзив на первісну позовну заяву не подав. При цьому, подав заяву про розгляд справи без його участі, зустрічні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити (а.с. 40). Третя особа на стороні позивача Берегівська міська рада Закарпатської області в особі служби у справах дітей в судове засідання не з`явився, про місце, дату і час розгляду справи був повідомлений належним чином. При цьому, подав до суду висновок щодо визначення місця проживання малолітньої дитини та заяву про розгляд справи без участі представника (а.с. 37-39, 41). Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 11 жовтня 2014 року про, що у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Берегівського районного управління юстиції у Закарпатській області зроблено актовий запис за № 123 (а.с. 3). Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подальше спільне життя подружжя [PERSON] і збереження сім`ї стало неможливим та суперечить їх інтересам та інтересам їх дітей. Судом також встановлено, що сторони мають спільних неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] (а.с. 4-6). Відповідно до ч. 3, ч. 4, ч. 6 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Положеннями ст. 161 СК України закріплено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дана норма національного права є відображенням норм міжнародного публічного права, що закріплені у положенні ст. 9 ч. I Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), згідно з яким Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Так, згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Поняття «забезпечення найкращих інтересів дитини» визначається п. 4 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-III, як дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року № 1385 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України», Європейський суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Берегівської міської ради Закарпатської області від 27 липня 2022 року судом встановлено, що громадяни [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 11.10.2014 року, під час якого у них народилися спільні діти син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . Подружнє життя між сторонами не склалося, вони виявилися різними людьми, їхні характери не сумісні, у них різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. У квітні 2022 року [PERSON] покинула [PERSON] , забравши з собою малолітніх дітей та у червні подала позов на розлучення. Відтоді вони проживають окремо. На даний час шлюб між ними існує лише формально. У даному випадку існують виняткові обставини, які б мали місце і підставу для визначення місця проживання малолітнього [PERSON] не з матір`ю, а з батьком. Так, [PERSON] є законослухняним громадянином, ніколи не притягувався ані до кримінальної, ані до адміністративної відповідальності, має постійне місце роботи у товаристві, у якому він є співвласником, тому має постійний стабільний заробіток. [PERSON] ніде не працює, власних доходів немає, окрім виплат по догляду за малолітньою донькою [PERSON] .. Зваживши на свою фінансову спроможність [PERSON] подала до служби у справах дітей заяву про те, що не заперечує на проживання свого сина [PERSON] з його батьком [PERSON] .. Берегівська міська рада як орган опіки та піклування, вважає за доцільне проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з його батьком [PERSON] (а.с. 37-39). За наведених обставин, врахував, що відповідачка не заперечила щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з його батьком, подавши про це заяву до служби у справах дітей та орган опіки та піклування вважає за доцільне поживання малолітньої дитини з його батьком, суд приходить до висновку, що зустрічна позовна заява підлягає до задоволення. Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Суд констатує, що вимога позивача за зустрічним позовом щодо стягнення понесених ним витрат в частині стягнення витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягає. Зокрема, при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18. Позаяк, позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не надано суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Outcome: partial