Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-26 00:00:00

У лютому 2020 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом до приватного нотаріуса КМНО [PERSON] Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 05 грудня 2016 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Відутою О.В. за реєстровим № 1259, яким на випадок своєї смерті заповіла позивачу належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] , та все інше майно, що буде належати на день її смерті, передавши оригінал заповіту та правовстановлюючі документи на вказану квартиру. Зауважує, що [INFO] заповідач [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина на належну [PERSON] за життям квартиру [ADDRESS] . [PERSON] вказує, що як спадкоємець за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] , з метою прийняття спадщини та оформлення свідоцтва про право на спадщину на зазначене в заповіті нерухоме майно, звернулася до приватного нотаріуса КМНО Данич О.Ф. із заявою про прийняття спадщини, якому надала оригінал заповіту, посвідченого приватним нотаріусом приватним нотаріусом КМНО Відутою О.В. від 05 грудня 2016 року. Проте, нотаріус надала їй витяг із спадкового реєстру, у якому міститься запис про реєстрацію іншого заповіту [PERSON] , посвідченого 13 вересня 2017 року приватним нотаріусом КМНО [PERSON] за реєстровим № 2515. Зауважує, що з огляду на десять років близького спілкування із заповідачем, їй було відоме коло спілкування [PERSON] та жодна із таких осіб не є призначеним спадкоємцем, а за оспорюваним заповітом, складеним від імені [PERSON] 13 вересня 2017 року спадкоємцем є невідома їй за життя особа, не пов`язана жодними стосунками та зв`язками із спадкодавцем, в зв`язку із чим, зміст цього заповіту не міг бути відомий останній, відповідно не міг бути прочитаний нею вголос і не може містити справжнього її підпису. Враховуючи викладене, просить встановити нікчемність заповіту від 13 вересня 2017 року, складеного від імені [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом КМНО [PERSON], зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 2515 та зареєстрованого в Спадковому реєстрі 13 вересня 2017 року № 61216931; застосувати наслідки недійсності нікчемного заповіту від 13 вересня 2017 року, складеного від імені [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом КМНО [PERSON], зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 2515 та зареєстрованого в Спадковому реєстрі 13 вересня 2017 року № 61216931 шляхом скасування його державної реєстрації в Спадковому реєстрі; визначити, що рішення суду в цій справі є підставою для виключення із Спадкового реєстру всіх відомостей, що були внесені до нього 13 вересня 2017 року за № 61216931 приватним нотаріусом КМНО [PERSON], внаслідок посвідчення нею заповіту від 13 вересня 2017 року, складеного від імені [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 2515. Ухвалами судді від 07 лютого 2020 року відкрито провадження у справі для розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 07 лютого 2020 року витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] належним чином засвідчені копії матеріалів, на підставі яких посвідчувався заповіт від 13 вересня 2017 року. 08 квітня 2020 року до суду надійшов відзив на вказаний позов від представника приватного нотаріуса КМНО [PERSON], в яких адвокат Заруднєв Є.О. просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що нотаріусом було дотримано порядок посвідчення оспорюваного заповіту за місцем проживання [PERSON] , який заповідач не могла самостійно підписати через хворобу та поважний вік; нотаріус є неналежним відповідачем у спорах щодо спадкового майна; позивачем обрано неправильний спосіб захисту, оскільки остання не є членом сім`ї, а визнання нікчемним оспорюваного заповіту не відновить дії складеного відносно неї заповіту; вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та скасування реєстрації оспорюваного заповіту є похідними від вимог про визнання нікчемним заповіту від 13 вересня 2017 року. У липні 2020 року до суду надійшла уточнена позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус КМНО [PERSON], про застосування наслідків недійсності нікчемного заповіту, в якій позивач вказує про те, що вона дізналася, що спадкоємцем за оспорюваним заповітом є [PERSON] , яка не входила до кола спілкування [PERSON] ; оспорюваний заповіт не було записано зі слів [PERSON] , а було записано зі слів спадкоємця; зазначення в заповіті від 13 вересня 2017 року про неможливість власноручно розписатися через хворобу та похилий вік є фальсифікацією, оскільки в цей же день остання розписалася у відомості про отримання пенсії, так само як і неправдивими є відомості про виїзд нотаріуса за місцем проживання [PERSON] , якого насправді не було; текст оспорюваного заповіту містить дописки, зроблені приватним нотаріусом КМНО [PERSON], а також в ньому не зафіксовано факту прочитання його вголос [PERSON] , і в зазначенні часу його складання наявні протиріччя. Ухвалою суду від 22 липня 2020 року замінено первісного відповідача приватного нотаріуса КМНО [PERSON] належним відповідачем - [PERSON] , а приватного нотаріуса КМНО [PERSON] залучено в якості третьої особи. 01 грудня 2020 року до Печерського суду надійшов відзив на уточнену позовну заяву від [PERSON] , в якому остання просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що оспорюваний заповіт вчинено у встановлений законом спосіб; при цьому, зазначила, що допомагаючи своїй тітці [PERSON] , яку було призначено соціальним працівником [PERSON] по доставці продуктів до помешкання останньої, вона познайомилася із заповідачем у липні 2017 року, а в серпні-вересні цього ж року остання виявила бажання скласти на неї заповіт; на її та [PERSON] прохання 12 вересня 2017 року приватний нотаріус КМНО [PERSON], прибувши до місця проживання [PERSON] до квартири [ADDRESS] , роз`яснила заповідачу, що для складення заповіту крім підпису, їй необхідно власноручно записати інформацію про те, що заповіт особисто нею прочитано вголос, власноручно підписано та записати своє прізвище та ініціали, на що [PERSON] повідомила про неможливість написання усіх необхідних даних через нещодавно отриману травму руки, однак погодилася на підписання заповіту іншою особою за присутності двох свідків, явку яких забезпечила [PERSON] ; 13 вересня 2017 року оспорюваний заповіт було посвідчено нотаріусом після прочитання його вголос [PERSON] та підписання свідками [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; можливе підписання [PERSON] відомості про отримання пенсії 13 вересня 2017 року не виключає неможливість підписання нею оспорюваного заповіту. 18 грудня 2020 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній зазначає про те, що відповідачем та третьою особою всупереч ст. 93 ЦПК України не надано відповіді на запитання про обставини, що мають значення для справи; відзив не містить заперечень проти інших підстав для встановлення нікчемності заповіту, окрім обставин підписання заповіту іншою собою за наявності фізичної спроможності [PERSON] зробити це власноруч; приватний нотаріус КМНО [PERSON], усвідомлюючи, що заповідач спроможна вчинити власноручний підпис, сфальсифікувала заповіт, вказавши у документах про неспроможність [PERSON] це зробити; [PERSON] не входила до кола спілкування заповідача, не була її родичкою або близьким другом, систематичної допомоги їй не надавала; окрім підпису, законодавством не передбачено, що записи про прочитання вголос заповіту та інші написи мають бути вчинені виключно заповідачем; [PERSON] 13 вересня 2017 року була ідентифікована співробітником «Укрпошти» за паспортом та власноручно розписалася про отримання пенсії у відомостях, написавши дату такого отримання. Ухвалою суду від 23 лютого 2021 року закінчено підготовче провадження в указаній справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Ухвалою суду від 13 травня 2021 року витребувано у КНП «Комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» належним чином засвідчену виписку з амбулаторної карти [PERSON] станом на 13 вересня 2017 року. 09 листопада 2021 року до суду від позивача надійшла повторна уточнена позовна заява, в якій [PERSON] просить визнати недійсним заповіт від 13 вересня 2017 року, складений від імені [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО [PERSON], зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 2515 та зареєстрований в Спадковому реєстрі 13 вересня 2017 року № 61216931, як такий, що вчинено проти справжньої волі [PERSON] внаслідок застосування до неї психологічного тиску; визначити, що рішення суду в цій справі є підставою для виключення із Спадкового реєстру всіх відомостей, що були внесені до нього 13 вересня 2017 року за № 61216931 приватним нотаріусом КМНО [PERSON], внаслідок посвідчення нею заповіту від 13 вересня 2017 року, складеного від імені [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 2515. У цій позовній заяві, крім викладених обставин щодо порушень форми та посвідчення заповіту від 13 вересня 2017 року та зазначених доказів, що їх підтверджують, які містяться у поданій [PERSON] у липні 2020 року уточненій позовній заяві, також вказано про те, що 13 вересня 2017 року [PERSON] була поставлена [PERSON] , [PERSON] та приватним нотаріусом КМНО [PERSON] перед фактом про посвідчення оспорюваного заповіту, який не відповідав її волі внаслідок перебування під психологічним тиском через характер взаємовідносин між ними (відсутність дружніх чи родинних стосунків), а також вік та стан здоров`я заповідача, при цьому, в амбулаторній кратці [PERSON] відсутні записи про травми руки як в день посвідчення заповіту, так і до того дня, отже [PERSON] , маючи фізичну можливість розписуватися і виконувати рукописні тексти, імітувала перед [PERSON] та [PERSON] , а також приватним нотаріусом КМНО [PERSON] неможливість це зробити, що було виявом спротиву заповідача психологічному тиску з боку відповідача та соціального працівника [PERSON] . В судовому засіданні 09 листопада 2021 року у зв`язку з надходження до суду уточненої позовної заяви та прийняття її судом, оскільки підстави, викладені в уточненій позовній заяві стали відомі після допиту свідків в судовому засіданні, суд ухвалив повернутися до стадії підготовчого провадження. 08 грудня 2021 року до суду надійшов відзив від представника відповідача на повторну уточнену позовну заяву, в якому останній просить у позові відмовити, посилаючись на відсутність підтверджень про вчинення на [PERSON] психологічного тиску з боку відповідача та [PERSON] та дійсної волі на вчинення оспорюваного заповіту, який посвідчено у встановлений законом спосіб. 13 січня 2022 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив на повторну уточнену позовну заяву, яка за своїм змістом є фактично аналогічними відповіді на відзив, яка надійшла до суду від представника позивача 18 грудня 2020 року та уточненим позовним заявам. Ухвалою суду від 26 липня 2022 року закінчено підготовче провадження в указаній справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні позивач та його представник, кожен зокрема, позов підтримав і просив задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у відзивах. Третя особа приватний нотаріус КМНО [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, показання свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як вбачається з вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків. За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 06 серпня 2019 року Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в м. Києві, актовий запис № 242. Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить, зокрема й належна [PERSON] квартира [ADDRESS] , відповідно до свідоцтва про право власності на житло За життя [PERSON] склала заповіт від 05 грудня 2016 року, яким на випадок своєї смерті зробила заповітне розпорядження: квартиру [ADDRESS] , та все її майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON] . Вказаний заповіт підписано [PERSON] та посвідчено приватним нотаріусом Відутою О.В. на запрошення та у зв`язку з похилим віком заповідача в квартирі [ADDRESS] . Ці обставини сторонами визнаються та не оспорюються. Крім того, судом з`ясовано, що [PERSON] за життя склала не один заповіт. Зокрема, 13 вересня 2017 року, остання на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все належне їй майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, [PERSON] заповіла [PERSON] . Із змісту оспорюваного заповіту вбачається, що у зв`язку з тим, що заповідач не може сама підписати заповіт, через хворобу та похилий вік, заповіт прочитано вголос і підписано [PERSON] та посвідчено в присутності двох свідків [PERSON] і [PERSON] приватним нотаріусом КМНО [PERSON], а також зазначено, що заповіт прочитано вголос заповідачем і укладено та посвідчено за адресою: [ADDRESS] . На виконання вимог законодавства позивачка, звернувшись із заявою про прийняття спадщини за заповітом до приватного нотаріуса КМНО Данич О.Ф., отримала від нотаріуса витяг зі Спадкового реєстру від 10 грудня 2019 року, з якого дізналася про існування оспорюваного заповіту. Допитана в якості свідка третя особа приватний нотаріус КМНО [PERSON] пояснила, що до неї звернулася [PERSON] , яка наглядала за [PERSON] , з тим, що остання хоче скласти заповіт, але приїхати до контори не має можливості, так як вона себе погано почуває. В той же день вони поїхали до неї додому, де вона задавала запитання, на які заповідач відповіла, що хоче передати квартиру [PERSON] , яка її доглядає та вказала, що родичів в неї немає, та пояснила, що впала і пошкодила руку та бік і може лягти у лікарню, тому хоче, як найшвидше написати заповіт, а на її вказівки, що потрібно буде написати на заповіті, що документ прочитано вголос і підписати заповіт особисто та підписатися у реєстрі, [PERSON] відповіла, що на даний час не може так багато написати та може поставити лише підпис. Після цього [PERSON] знайшла свідків і наступного дня було підготовлено документи для посвідчення заповіту. Свідок [PERSON] пояснив, що він є рідним братом [PERSON] , яка не справляла враження людини, яка чогось потребує. Іноді хворіла. До неї приходили соціальні працівники. Він не знав коли вона складала заповіт. Раз в два тижні зв`язок з сестрою підтримував, знав близьке коло її спілкування та це є позивач та її чоловік [PERSON] , які дуже багато уваги та часу приділяли їй, відвідували [PERSON] кожного дня. [PERSON] не бачив і про неї сестра йому не розповідала. Різні люди допомагали [PERSON] , однак не відповідач і вона хотіла заповісти квартиру людям, які будуть її доглядати. На останньому своєму дні народженні, 03 липня 2019 року вона хоч і була лежача через перелом шийки бедра, однак писала щось. Що стосується травми руки він взагалі нічого не знає. Свідок [PERSON] вказала, що є племінницею [PERSON] , дуже добре знали одне одного, вона була присутня у тітки на всі свята. До кола спілкування якої входили сусіди [PERSON] та її чоловік [PERSON] , з якими знайомі з 2010 року та про яких тітка завжди добре відгукувалась, які останні роки постійно навідувались до неї, доглядали тітку і надавали їй медичну допомогу. [PERSON] хотіла залишити квартиру позивачу, про що особисто їй говорила. Сусіди [PERSON] та її чоловік [PERSON] організували доглядальницю тітці, а пізніше й похорон. Про те, що [PERSON] склала заповіт на позивача, вона їй особисто про це говорила. Про те, що тіткою було складено заповіт на [PERSON] їй не відомо, і останньої вона не бачила. [PERSON] вона також не знає. [PERSON] ходила погано, але писала листівки, вірші. Свідок [PERSON] суду пояснила, що познайомились з [PERSON] в 2000 році. Вона навчалась і проживала в останньої до 2005 року, а потім з 2008 року по 2010 рік, а вийшовши заміж переїхала від неї, проте вони дуже тісно спілкувались до самої смерті. У [PERSON] було дуже багато друзів і знайомих, і про пару, яка її доглядала - позивача та її чоловіка дуже багато розповідала. Вони часто бачилася на її дні народження. [PERSON] спочатку склала заповіт на свою племінницю [PERSON] , яка потім за станом здоров`я не могла до неї навідуватися, тому [PERSON] змінила заповіт на [PERSON] . Після того, як [PERSON] зламала шийку бедра, почала усвідомлювати, що потребує постійного догляду. [PERSON] зберігала здоровий глузд до самої смерті. Заповідаючи квартиру позивачу, [PERSON] хотіла віддячити тим людям, які її доглядали та не могла заповісти її на незнайомих людей. [PERSON] вона не знає. Їй відомо, що був перший соціальний працівник на ім`я [PERSON] , [PERSON] [PERSON] не називала. Про те, що [PERSON] впала і травмувала руку їй нічого не відомо. Свідок [PERSON] показав, що підписав оспорюваний заповіт і в цей же день бачив [PERSON] , яка хотіла його підписати. У кімнаті коли складався заповіт, були присутні [PERSON] , нотаріус і ще дві жінки, яких він раніше не бачив. Відповідач є його сусідкою, а також [PERSON] , які проживають в різних квартирах. [PERSON] сама підписати заповіт не могла, оскільки в неї була хвора рука. З відповідачем та [PERSON] вони знайомі десять років. Як нотаріус складала заповіт і процес його виготовлення не бачив. Змісту заповіту не пам`ятає. Свідок [PERSON] , яка є соціальним працівником, пояснила, що працювала у [PERSON] з 2017 року. Відносини між ними були дуже добрі, довірливі, вона залишалась на ніч. Відповідач, будучи її племінницею, працювала недалеко тому допомагала їй та з [PERSON] . [PERSON] знайшли швидко спільну мову, яка була в неї шість разів і [PERSON] сама захотіла допомогти її племінниці склавши заповіт. Вона знайшла свідків для посвідчення заповіту на прохання [PERSON] , якими є її знайомі сусіди. Вона не була присутня під час посвідчення заповіту, як і [PERSON] . Заповіт спочатку знаходився у [PERSON] , яка його пізніше передала [PERSON] . [PERSON] впала і пошкодила руку. [PERSON] , отримуючи пенсію, ставила підпис. Після оформлення заповіту [PERSON] декілька разів приходила до [PERSON] . Загалом покази свідків, окрім допитаного приватного нотаріуса КМНО [PERSON] , за наявності факту його юридичної зацікавленості у вирішенні справи (предметом спору є правовий документ, посвідчений цим же нотаріусом), не суперечать одне одному, з яких вбачається, що [PERSON] та [PERSON] понад п`ять років до дня смерті [PERSON] здійснювали догляд за нею, поховали останню, і вона, в свою чергу пообіцяла, що все майно після смерті залишить позивачу. При цьому, суд не приймає за достовірні показання свідка [PERSON] про те, що [PERSON] мала бажання заповісти своє майно [PERSON] , з огляду на зацікавленість цього свідка у вирішенні даного спору (вони є родичами), непідтвердження таких обставин щодо вирішення з боку відповідача ряду питань побутового, медичного та соціального характеру, що стосуються [PERSON] , жодним доказом. Також судом встановлено та із виписки з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] від 11 серпня 2021 року вбачається, що у амбулаторній картці хворої відсутні будь-які записи щодо травми руки, як станом на вересень 2017 року, так і за попередній період. Крім того, згідно з відомістю № 87/3006 форми В1-М від 13 вересня 2017 року на виплату пенсій, соціальних допомог за вересень 2017 року, [PERSON] власноручно розписалася про отримання пенсії, проставивши відповідну дату (13/ІХ-17г). При цьому, матеріалами справи стверджується, що [PERSON] протягом усього 2017 року писала святкові привітання (листівки) позивачу та її чоловікові [PERSON] власноручно. Крім того, доданими до справи фотокопіями підтверджується проведення стороною позивача разом із [PERSON] низки спільних святкувань та зустрічей, починаючи липня 2011 року та до дня смерті заповідача (05 серпня 2019 року). Також, судом встановлено, що 07 серпня 2019 року позивачем укладено з Ритуальною службою СКП «Київський крематорій» договір-замовлення № 1.116265К на організацію та проведення поховання [PERSON] та замовлено виготовлення та оплачено меморіальну табличку, а також 06 серпня 2019 року отримано виплату допомоги на поховання заповідача та лікарське свідоцтво про смерть [PERSON] № [NUMBER] . Вказані обставини стороною відповідача не спростовані. Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ч.1, ч.3 ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування; Частиною 2 ст.1248 ЦК України встановлено, що нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Заповіт із вадами волі, тобто складений особою, волевиявлення якої не відповідало її дійсним намірам (внаслідок помилки, обману, насильства), може бути визнаний недійсним за позовом заінтересованої особи у відповідності до ст.ст. 229, 230, 231 ЦК України. Відповідно до п.17 постанови пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», право на пред`явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Як визначає ЦК України, заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складення, дати та місця народження заповідача і підписується заповідачем власноручно. Заповідач може написати заповіт власноручно або надрукувати за допомогою технічних засобів. Нотаріус може на прохання заповідача записати заповіт з його слів власноручно або надрукувати за допомогою технічних засобів. У такому разі заповіт вголос зачитується заповідачем, який робить запис перед своїм підписом. Відповідно до положень ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків. За змістом ч. 3 ст. 1254 ЦК України кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року в справі № 335/5977/17 (провадження № 61-13350св20) вказано, що «відповідно до частиною другою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу (ч.2 ст. 207 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) вказано, що «правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію». Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа (абз. 1 ч. 4 ст. 207 ЦК України). Аналіз абз. 1 ч. 4 ст. 207 ЦК України свідчить, що у певних випадках допускається підписання правочину іншою особою, якщо сторона правочину має різного роду вади, що заважають їй це зробити. У цьому разі порядок підписання іншою особою правочину регламентується частиною четвертою статті 207 ЦК України. Особа, яка підписує правочин (рукоприкладник), сама не є стороною правочину. Жодних прав і обов`язків щодо правочину, який нею підписується, в неї не виникає. Її роль зводиться виключно до заповнення певної вади особи, яка є стороною правочину. Статтею 41 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 55, 60, 65, 66, 70-73, 85, 93 і 103 цього Закону, та інших випадків, передбачених законодавством України. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, чи приміщенні органів місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями. Статтею 56 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України. Посвідчення заповіту через представника, а також одного заповіту від імені кількох осіб не допускається. У разі, якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт чи заяву, підписується інша фізична особа, посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього. Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, які встановлені судом на підставі належних і допустимих доказів, суд приходить до висновку, що в момент складення заповіту недотримано вимог порядку його укладення та посвідчення, оскільки зібраними у справі доказами в їх сукупності, які були досліджені в судовому засіданні підтверджується, що 13 вересня 2017 року заповідач могла самостійно підписати оскаржуваний заповіт, тому його підписання замість [PERSON] [PERSON] суперечить ЦК України та Закону України «Про нотаріат». Отже, встановивши під час судового розгляду фізичну можливість підписання правочину особисто самою [PERSON] , та відсутність підтверджень того, як зазначає сторона відповідача, що заповідач на час складання заповіту отримала травму руки і не могла сама писати,суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для кваліфікації заповіту як нікчемного, через те,що волевиявлення спадкодавця щодо розпорядження належним йому майном не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, а [PERSON] не мав права підписувати в такому разі оспорюваний заповіт замість спадкодавця [PERSON] . Оскільки заповіт посвідчено з порушенням, то наступають наступні наслідки. Як уже було зазначено вище, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (ст. 1257 ЦК України). Поняття «нікчемність правочину» застосовується у ст. ст. 27, 215 ЦК України. В силу ст.27 ЦК України нікчемним є правочин, який обмежує можливість фізичної особи мати незаборонені законом цивільні права і обов`язки. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України). Згідно ст.215 ЦК України встановлений зв`язок між поняттями «нікчемний» та «недійсний, тобто недійсним є заповіт якщо його недійсність передбачена законом (нікчемний заповіт). Аналіз статей 204 і 215 ЦК свідчить, що законодавцем обраний підхід, при якому оспорюваність договору конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність договору має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого договору як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК). Тобто існують причини для спору з приводу дійсності правочину, який оспорюється. Вони можуть бути досить різноманітні: помилка (ст. 229 ЦК), обман (ст. 230 ЦК), насильство (ст. 231 ЦК) та інші дефекти. У ЦК окремо регулюються певні підстави для оспорювання правочинів (статті 222, 223, 225, 227, 229, 233, 234, 235), але вичерпний перелік підстав не міститься. Це означає, що будь-який правочин можна оспорити, якщо він не відповідає загальним вимогам чинності правочину (ст. 203 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов). Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків (тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків). У доктрині та судовій практиці тривалий час існували дискусії щодо допустимості позову про визнання недійсним нікчемного правочину (негаційного позову). Аргументи на підтримку існування висловлювалося те, що: окремі позови направлені тільки на констатацію факту, який існує незалежно від рішення суду; рішення суду прийняте за негаційним позовом лише констатує нікчемність правочину, адже вона встановлена в нормі закону. Недопустимість негаційного позову пояснювалася тим, що при оспорюванні має існувати предмет оспорювання (договір/правочин). Проте при пред`явленні позову про визнання недійсним нікчемного правочину «предмет» оспорювання відсутній, у зв`язку з тим, що нікчемність правочину передбачена імперативною нормою закону. Велика Палата Верховного Суду висловилася на підтримку недопустимості пред`явлення негаційного позову. За наведеного та з урахуванням викладених обставин справи, суд вважає, що оскаржуваний заповіт в силу закону є нікчемним, а визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони, або іншої заінтересованої особи не є належним способом захисту прав, оскільки такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Така позиція відповідає й правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Оскільки судом встановлені обставини того, що заповіт було посвідчено з порушенням вимог закону (у момент складення заповіту у [PERSON] не було фізичних вад або хвороби, які б позбавили її здатності самостійно вчинити на заповіті свій підпис, хоча на ньому проставлено підпис іншою особою, що свідчить про невідповідність заповіту внутрішній волі заповідача), суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, так як задоволення позову [PERSON] про визнання заповіту недійсним не призведе до відновлення порушеного права останньої. При цьому, факти наявності психологічного тиску з боку відповідача та соціального працівника [PERSON] на [PERSON] не підтверджені жодним належним і допустимим доказом. А отже, позовні вимоги про визнання заповіту недійсним є необґрунтованими та недоведеними. Решта доводів позовної заяви стосуються наявності формальних помилок і неточностей при складанні заповіту та не свідчать про нікчемність заповіту. Враховуючи встановлені під час судового розгляду обставини та вимоги Цивільного кодексу України, слід зазначити, що вчинення наступного нікчемного заповіту не може скасовувати попередній заповіт, оскільки нікчемний заповіт не породжує будь - який правовий результат. При ухваленні рішення про відмову в задоволенні позову, всі судові витрати понесені сторонами покладаються на позивача в силу положень ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed