Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-20 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі АТ «ПУМБ»), в особі представника адвоката Бойченка Д.О., звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із позовом до [PERSON] , який діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] , [INFO] та малолітнього [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] , [INFO] та малолітнього [PERSON] , [INFO] , третя особа: районна адміністрація Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення з наданням іншого житла, в обґрунтування якого зазначив наступне. Між Закритим акціонерним товариством Перший Український Міжнародний банк, правонаступником якого є акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 5869731 від 30.11.2007 , згідно з яким позивач надав відповідачу кредит у сумі 33 000,00 доларів США строком до 28.11.2027, зі сплатою 11,50% річних, для придбання нерухомості, а саме: квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 65,37 кв.м, житловою - 38,3 кв.м. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором відповідачем було передано в іпотеку квартиру [ADDRESS] , яка була придбана частково за кредитні кошти, про що укладений договір іпотеки № 5879417, посвідчений 30.11.2007 [PERSON] , приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, за реєстровим номером 3180. Відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконує. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.02.2015 у справі № 335/14847/14-ц (№2/335/395/2015) з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 30618,42 доларів США, суму штрафі у розмірі 30364,60 грн. та судовий збір у сумі 3654,00 грн. У зв`язку з цим позивачем прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку згідно зі ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом набуття його у власність на підставі застереження, яке міститься у п. 4.7.1. Договору іпотеки. 25.07.2017 державним реєстратором Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Безсмолим О.В. зареєстровано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк». На дату звернення до суду з цим позовом Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 93097079 від 28.07.2017. У квартирі зареєстровані та проживають відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Проживання та реєстрація у квартирі відповідачів перешкоджає позивачу здійснювати своє право власника. Позивач, як новий власник, направив відповідачу [PERSON] , як іпотекодавцю, вимоги, в яких попередив про необхідність виселення з квартири. Але вимога про виселення не виконана. Позивач вжив усіх заходів для направлення відповідачам вимоги про виселення, але бездіяльність відповідача [PERSON] та членів його сім`ї щодо отримання кореспонденції, яка їм надходить, свідчить про їх недобросовісність. Проживання та реєстрація у квартирі відповідачів перешкоджає позивачу здійснювати своє право власника - користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, значно ускладняється продаж квартири із зареєстрованим у ній місцем проживання відповідачів, вказаний фактор впливає на ціну, оскільки покупці відмовляються придбавати квартиру із зареєстрованими особами. Оскільки відповідач [PERSON] втратив право власності на квартиру, відповідно його право, а також право членів його сім`ї на володіння та користування житлом припинилося. Також зазначено, що позивач має у власності квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 30,8 кв.м, житловою 18,2 кв.м. Квартира є вільною, колишні мешканці вказаної квартири були виселенні на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29.05.2014. Вказану квартиру за адресою: [ADDRESS] позивач пропонує надати відповідачам для проживання після виселення з квартири [ADDRESS] . На підставі викладеного, просить суд, виселити з квартири [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з наданням іншого житла-квартири за адресою: [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» витрати зі сплати судового збору у сумі 2270,00 грн., по 1135,00 грн. з кожного. Відповідно до відзиву представника органу опіки та піклування Борзенко Г.В., який надійшов на адресу суду 08.10.2021, просить винести рішення з урахуванням інтересів дитини, у відповідності до вимог чинного законодавства. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01.06.2021 відкрито провадження у справі за позовною заявою Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» до [PERSON] , [PERSON] , які також діють в інтересах малолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району, як орган опіки та піклування про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення. Розпочато у справі підготовче провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 29.07.2021, за клопотанням представника позивача, витребувано у Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради інформацію щодо усіх осіб, які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 12.10.2021 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» до [PERSON] , [PERSON] , які також діють в інтересах малолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , третя особа: районна адміністрація Запорізької міської ради по Вознесенівському району, як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення, до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 14.02.2022, за клопотанням представника позивача, зобов`язано уповноважених осіб відділу по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради (69068, м. Запоріжжя, вул. Моторобудівників, 34) обстежити та скласти акт обстеження житлово-побутових умов проживання у квартирі [ADDRESS] . У судове засідання представник позивача адвокат Бойченко Д.О. надав суду заяву про проведення судового засідання без участі сторони позивача, відповідно до якої підтримав позовні вимоги, на підставах зазначених у позові та просить їх задовольнити у повному обсязі. Відповідачі у судові засідання не з`явилися, причини неявки не повідомили, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином та у встановленому законодавством порядку. Представник третьої особи у судове засідання не з"явився, у відзиві просив розглядати вказану справу у його відсутність. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що між Закритим акціонерним товариством Перший Український Міжнародний банк, правонаступником якого є акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі АТ «ПУМБ»), та [PERSON] було укладено кредитний договір № 5869731 від 30.11.2007, згідно з яким позивач надав відповідачу кредит у сумі 33 000,00 доларів США строком до 28.11.2027, зі сплатою 11,50% річних, для придбання нерухомості, а саме: квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 65,37 кв.м, житловою - 38,3 кв.м. (а.с.10-14). У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором відповідачем було передано в іпотеку квартиру [ADDRESS] , яка була придбана частково за кредитні кошти, про що укладений договір іпотеки № 5879417, посвідчений 30.11.2007 [PERSON] , приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, за реєстровим номером 3180. (а.с.15-20). Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.02.2015 у справі № 335/14847/14-ц (№2/335/395/2015) з відповідача [PERSON] на користь позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 30618,42 доларів США, суму штрафів у розмірі 30364,60 грн. та судовий збір у сумі 3654,00 грн., яке набрало законної сили 17.02.2015. (а.с.21-23). Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.07.2017 за №93097079, вбачається, що 25.07.2017 державним реєстратором Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Безсмолим О.В. зареєстровано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк». (а.с.9). Також встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] , з 14.04.2010; [PERSON] , [INFO] , з 31.01.2018; [PERSON] , [INFO] , з 14.04.2010; [PERSON] , [INFO] , з 14.04.2010, станом на 09.08.2021, що підтверджується інформацією Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 09.08.2021 за №01-12/02/2362. (а.с.60). Крім того, відповідно до наданих представником позивача документів (а.с.31-38), встановлено, що АТ «ПУМБ» на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 30,8 кв.м, житловою 18,2 кв.м., яка є вільною, оскільки колишні мешканці вказаної квартири були виселенні на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29.05.2014. У ході судового розгляду вказаної справи, долучені акти обстеження житлово-побутових умов проживання у квартирі за адресою: [ADDRESS] , проведеного відділом по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради від 14.02.2022 (а.с.98-99) та від 23.05.2022 (а.с.106-118), відповідно до яких зазначено, що вказана квартира не відповідає вимогам, передбаченим Законом України «Про охорону дитинства» для проживання неповнолітніх дітей. Помешкання потребує капітального ремонту та прилегла територія потребує благоустрою та вивезення сміття. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Разом з цим, згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Звернувшись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що реєстрація відповідачів фактично позбавляє його розпоряджатися своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону №898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Аналогічний висновок висловлено і в постанові від 21 грудня 2016 року у справі №6-1731цс16. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Разом з тим з усталеної практики Верховного Суду України вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення. Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі №6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом ч.2 ст. 40 Закону №898-IV та ч.3 ст. 109 ЖК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі №6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі №6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону №898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону №898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Законом України від 22 вересня 2011року №3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, у даному випадку вказана квартира відповідачем була придбана частково за кредитні кошти, що підтверджує позивач у позовній заяві, а тому повинно застосовуватися загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, що передбачено ст.109 ЖК УРСР. Тривалий час проживання у спірній квартирі/будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру/будинок житлом цієї особи в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 569/4373/16 (провадження № 14-298цс19) вказано, що «не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ». У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Також необхідно досліджувати питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Крім того, за змістом ч.2 ст.18 закону «Про охорону дитинства», діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відтак, вирішуючи питання про виселення відповідачів, суд, зобов`язаний врахувати, що малолітні [PERSON] та [PERSON] , в силу віку не можуть самостійно визначати своє місце проживання. У принц. 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Даний принцип, який охороняє інтереси дитини є пріоритетним для суду, який від імені Держави забезпечує інтереси дитини та в даному випадку, враховуючи, що передана відповідачем [PERSON] в іпотеку спірна житлова квартира, є місцем проживання малолітніх дітей, втручання в право особи на житло шляхом виселення відповідачів не буде співрозмірним із переслідуваною законною метою. Така практика є сталою при вирішенні спорів Європейським судом рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56. При вирішенні даної справи, встановлюючи баланс між інтересами, зареєстрованих у спірній квартирі відповідачів, у тому числі і малолітніх дітей, у збереженні житла та інтересами нового власника, який пропонує інше житло, яке не придатне до проживання взагалі, оцінивши у сукупності з іншими доказами у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про виселення з наданням іншого житла, є не обґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню. У відповідності до ст.141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем у зв`язку з розглядом даної справи та які він просив стягнути, слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed