Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-04 00:00:00

Позивач звернувся до Ватутінського міського суду Черкаської області з позовною заявою за змістом якої просить усунути перешкоди з боку відповідача у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] , шляхом визначення порядку користування нею, виділивши в її користування кімнату найбільшою площею, в користування відповідача кімнату площею 16,6 кв.м., та залишити в їх загальному користуванні кімнату площею 12,6 кв.м., кухню 8 кв.м., кладовку 0,4 кв.м., ванну 2,7 кв.м., санвузол 1,5 кв.м., коридор 8,1 кв.м., а також вселити її в дану квартиру. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власницею 1/2 частки трикімнатної квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , однак відповідач, яка також є власницею іншої 1/2 частки даної квартири, зареєстрована в ній та час від час безпосередньо проживає в ній, перешкоджає позивачу користуватися даною квартирою, шляхом самовільної заміни замків. Необхідність встановлення порядку користування спільною квартирою у судовому порядку зумовлено тим, що відповідач вирішувати питання в добровільному порядку не бажає. Ухвалою від 10.05.2022 року відкрито провадження у справі, її учасників повідомлено, що розгляд даної цивільної справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, та роз`яснено їм права, передбачені ст.ст. 178-180, 191, 193, ч. 5 ст. 279 ЦПК України. Відповідач 12.05.2022 року отримала примірник позовної заяви з додатками про що свідчить її особистий підпис на судовій повістці про виклик її в судове засідання на 11 год. 40 хв. 09.06.2022 року, однак відзив на позовну заяву у визначений судом строк не надала, в судове засідання не з`явилась. Відповідно до ч. 10 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» за адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Згідно зі змістом п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до інформації відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Черкаській області місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , тож судові повістки на ім`я відповідача надсилались за даною адресою, однак поштове відправлення адресату не вручено, в зв`язку з відсутністю її за вказаною адресою. Представник позивача, повноваження якої підтверджено довіреністю від 15.04.2022 року, надала до суду заяву за змістом якої підтримує позовні вимоги, просить провести розгляд справи за наявними матеріалами в справі за відсутності сторони позивача та не заперечує проти ухвалення заочного рішення в справі. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, в розумінні п.п. 1, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, в судові засідання 09.06.2022 року та 05.07.2022 року не з`явилась, причину неявки не повідомила, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надіслала, клопотань від її імені про відкладення розгляду справи до суду не надходило. З огляду на вказане, судом 05.07.2022 року постановлено ухвалу про проведення розгляду даної справи у заочному порядку. На підставі ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою учасників справи у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України наявні підстави для вирішення судом справи за наявними матеріалами. З урахуванням положень ч. 4 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до\~ст.ст.\~4,\~13\~ЦПК України\~кожна особа\~має право\~в порядку,\~встановленому цим\~Кодексом,\~звернутись до\~суду за\~захистом своїх\~порушених невизнаних\~або оспорюваних\~прав,\~свобод чи\~інтересів. Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення обов`язком суду, крім іншого, є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 1/2 частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 17.02.2015 року державним нотаріусом Ватутінської міської державної нотаріальної контори Черкаської області Тетерською К.В., який зареєстровано в реєстрі за № 302, а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.02.2015 року № 33758077. Факт того, що відповідач є співвласником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , та розмір її частки становить 1/2, а також, що в ній зареєстровано її місце проживання, сторонами не заперечувався, тож відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказана обставина не підлягає доказуванню. Відповідно до технічного паспорту, виготовленого Черкаським обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації, квартира розташована за адресою: [ADDRESS] , має загальну площу 69,7 кв.м. та складається з трьох житлових кімнат загальною площею 49,0 кв.м., зокрема: 1 кімната 12,6 кв.м., 2 кімната 16,6 кв.м., 3 кімната 19,8 кв.м., кухня 8 кв.м., кладовка 0,4 кв.м., ванна кімната 2,7 кв.м., вбиральня 1,5\~кв.м., коридор 8,1 кв.м. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України (далі ЦК України), Житловим кодексом України (далі ЖК України). Згідно ч.\~1\~ст.\~2\~ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до змісту ст.ст. 41, 47 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995\~року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. За змістом ст. 317, ч. 1 ст. 318 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, що не пов`язане з місцем його проживання та місцезнаходження такого майна, яке він здійснює на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 355, ч .1 ст. 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної сумісної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно змісту ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до висновків про застосування норм матеріального права, викладених у постановах Верховного Суду України від 17.02.2016 року в справі № 6-1500цс15, Верховного Суду від 04.04.2018 року в справі № 333/3048/16-ц, які згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховуються судом під час розгляду справи, вказано, що ст. 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка в праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка в спільному майні, а частка в праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У цьому випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення в користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.07.2020 року в справі № 641/3624/16-ц. Враховуючи те, що спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності, та такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам приміщення, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 03.10.2018 року в справі № 363/928/16-ц, від 18.03.2020 року в справі №\~405/3475/15-ц. При встановленні порядку користування об`єктом нерухомості кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина такого об`єкту з урахуванням його частки в праві спільної власності на нього. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, від якого не відійшов Верховний Суд у постановах від 31.07.2019 року в справі № 127/7320/13 та від 22.09.2021 року в справі № 645/6898/15-ц. Оскільки загальна площа квартири, яка є об`єктом спільної часткової власності становить 69,7 кв.м., з них житлової 49,1 кв.м., то площа 1/2 її загальної частини в ідеальній частці становить 34,85 кв.м., з них житлової 24,55 кв.м., очевидним є те, що при встановленій конфігурації даної квартири, неможливо виділити в користування сторін площу, яка б відповідала їх ідеальним часткам. Водночас, враховуючи позицію відповідача, яка відзиву на позовну заяву не надала, що свідчить про відсутність в неї вмотивованих заперечень щодо запропонованого позивачем порядку користування спільною квартирою. З огляду на вказане, суд вважає за можливе виділити в користування позивачу житлову кімнату площею 19,8 кв.м., а відповідачу житлову кімнату площею 16,6 кв.м., залишивши в їх спільному користуванні житлову кімнату площею 12,6 кв.м., кухню 8 кв.м., кладовку 0,4 кв.м., ванну кімнату 2,7\~кв.м., вбиральню 1,5 кв.м. та коридор 8,1 кв.м., що відповідає вимогам справедливості та вищевказаним висновкам Верховного Суду України та Верховного Суду, оскільки у такому випадку суд у незначних обсягах відійшов від відповідності реальних часток ідеальним. Такий порядку користування сторонами спільною квартирою відповідатиме справедливому балансу інтересів усіх її співвласників відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також не порушуватиме їх житлових прав, оскільки згідно ст. 47 ЖК України норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 кв.м. на одну особу. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно змісту ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133, ч. 2 ст. 137 ЦПК України до складу судових витрат, крім судового збору, належать витрати, пов`язаних з розглядом справи, до складу яких, крім іншого, відносяться витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до змісту позовної заяви та додатків до неї, [PERSON] понесла судові витрати на оплату правничої допомоги адвоката Полежаки В.Ф. при підготовці позовної заяви до суду в розмірі 3\~000 грн. та зі сплати судового збору в розмірі 1\~984,80 грн. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в даній справі позивачем до надано до суду копії договору про надання консультаційних і юридичних (правничих) послуг від 21.04.2022 року, розрахунок витрат на правничу допомогу від 29.04.2022 року, квитанція до прибуткового касового ордера від 29.04.2021 року № 6 про сплату [PERSON] 3\~000 грн. на користь адвоката Полежаки В.Ф. Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 137 ЦПК України, суд вважає, що заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значенням справи для сторони, підстави для його зменшення відсутні, оскільки відповідачем відповідне клопотання не заявлено. На підставі викладеного, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3\~000 (три тисячі) грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved