Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про визнання недійсним кредитного договору.В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 20.02.2018 року була підписана заява приєднання до умов отримання кредиту та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР», що разом з умовами отримання кредитів та інших послуг становлять кредитний договір. На підставі договору про відступлення прав вимоги усі права за вищевказаним кредитним договором перейшли до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів». Відповідно до п.п. 3.3 умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» в редакції від 30.03.2015 року, що становлять кредитний договір визначено наступне: 3.3.1 початковий процент - обчислюється від суми кредиту та справляється за його рахунок, відразу при його наданні; 3.3.2 щомісячні проценти обчислюються від суми кредиту та нараховуються щомісячно; 3.3.3 річні проценти обчислюються від загальної суми грошового боргу позичальника за кредитним договором та встановлюється у розмірі, що відповідає періоду часу в один рік, але нараховуються щомісячно виходячи з кількості днів у календарному році. Тобто вбачається, що умови отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» в редакції від 30.03.2015 року, що становлять кредитний договір містять ознаки не чесної підприємницької практики відповідача, адже це є встановленням договором умов нарахування «процент на процент», так як проценти за договором нараховуються тричі за один й той самий період але розраховуються з різних відсоткових ставок. Згідно п. 4 умов отримання кредитів від 30.03.2015 р., що становлять кредитний договір за прострочення повернення кредиту та /або сплати процентів позичальник зобов`язаний кредитодавцю пеню у розмірі 0.3 % від суми прострочення за кожний день прострочення. Отже, вказана умова договору передбачає відповідальність позичальника за прострочення виконання зобов`язань за договором у вигляді пені у розмірі 109,5 % на рік ( 0.3% х365 днів у році), що відповідно перевищує 50 % вартості кредиту отриманого за договором, що перевищує розумну межу відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст. 509 та ч.1, 2 ст. 627 УК України засадам справедливості, добросовісності і розумності та порушує вимоги п.5 ч.1 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» й відповідно є недійсним. Позивач у своєму позові посилається на невиконання вимог ст. 11, 12, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тим самим відповідач ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Крім того, позивач посилається на невідповідність черговості погашення вимог, передбаченої оспорюваним договором, тій, що визначена ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування», що за переконанням позивача, призводить до недійсності спірного договору. В свою чергу, представник відповідача надав до суду відзив, у якому висловив заперечення проти заявлених вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. До початку судового засідання представник позивача, адвокат Бардаченко Д.В. надав заяву в якій просив здійснювати розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача також не прибув в судове засідання, у відзиві просив розглядати справу без його участі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Як встановлено судом, 20.02.2018 р. позивач підписав заяву № 2002466642 на отримання кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР». Відповідно до вказаної заяви позивач погодився, що підписаний ним Паспорт кредиту № 2466642 від 20.02.2018 р. містить умови укладеного кредитного договору, а ця заява разом з Паспортом кредиту та з Умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» становлять кредитний договір між ТОВ «ФК «ЦФР» та позивачем, підтвердив, що йому роз`яснені та зрозумілі умови кредитного договору, зокрема умови про сукупну вартість кредиту, а також, що він ознайомився з кредитним договором до його укладення і згоден з усіма його умовами. Таким чином, 20 лютого 2018 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (Кредитодавець) та [PERSON] (Позичальник) був укладений кредитний договір № 2002466642, у відповідності до умов якого позивач отримав кредит у розмірі 111775 грн. 00 коп. При цьому, сторони узгодили строк, на який надається кредит - 48 місяців, початковий кредит - 3,00 % від суми кредиту, розмір щомісячних процентів - 3,49 % від суми кредиту та річних - 11,99 % від суми боргу за договором. Згідно п.п. 3.3.1 початковий процент - обчислюється від суми кредиту та справляється за його рахунок, відразу при його наданні; 3.3.2 щомісячні проценти обчислюються від суми кредиту та нараховуються щомісячно; 3.3.3 річні проценти обчислюються від загальної суми грошового боргу позичальника за кредитним договором та встановлюється у розмірі, що відповідає періоду часу в один рік, але нараховуються щомісячно виходячи з кількості днів у календарному році. Також згідно з п. 4 Договору за прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю пеню у розмірі 0,3% від суми прострочення за кожен день прострочення. В межах даної справи висуваються вимоги щодо визнання спірного кредитного договору недійсним в цілому. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Так, відповідно до ч. 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. При цьому, відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За змістом позову, позивач вказує на підставу визнання кредитного договору недійсним, як на несправедливі умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації, понад 50 % вартості продукції у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Згідно з пунктом 2 частини 1, частиною 2 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакцій, чинній на час укладення Договору) нечесна підприємницька практика включає, зокрема будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. У зв`язку з чим слід зазначити, що вся необхідна для укладення договору про споживчий кредит інформація, яка надається споживачу, перелічена в частині 3 статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакцій, чинній на час укладення Договору). При цьому, відповідно до частини 2 цієї статті зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. З наявного у матеріалах справи паспорту кредиту вбачається, що позивачу було надано всю необхідну інформацію із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності, що підтверджується його особистим підписом на паспорті кредиту. Вказаний паспорт кредиту за змістом і формою відповідає додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування» (в редакцій, чинній на час укладення Договору). В свою чергу, відповідно до частини 2 статті 13 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакцій, чинній на час укладення Договору) у разі якщо зазначені у частині першій цієї статті договори (зокрема і договір про споживчий кредит) укладаються щодо фінансових послуг, такі договори укладаються з урахуванням вимог та в порядку, передбаченими статтею 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». В свою чергу, оскільки оспорюваний договір укладений щодо фінансової послуги, слід звернутися до частини 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка передбачає, що фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги надає йому інформацію про: 1) фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг; 2) умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість; 3) порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги; 4) правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги; 5) механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги; 6) реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; 7) розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами. В свою чергу, відповідно до статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» такий договір повинен містити, зокрема, підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту. Як вбачається з матеріалів справи, у заяві на отримання кредиту позивач підтвердив, що повідомлений про всі умови, передбачені частиною 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Позивач не довів належними та допустимими доказами, що під час укладення оспорюваного нею кредитного договору їй надавалась кредитодавцем інформація щодо умов такого у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб, або не надавалась взагалі. До того ж встановлені судом обставини це цілком спростовують. Як зазначено вище, матеріалами справи безсумнівно доводиться факт обізнаності позивача про всі обставин, які мають істотне значення, при укладенні даного договору. Із тексту заяви та паспорту кредиту не встановлено пунктів, які б ускладнювали прочитання позивачем істотних умов Договору. Позивач, підписавши заяву на отримання кредиту та паспорт кредиту, підтвердила, що їй роз`яснені та зрозумілі умови кредитного договору, зокрема умови про сукупну вартість кредиту, а також, що вона ознайомилася з кредитним договором до його укладення і згодна з усіма його умовами, а тому в задоволені позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed