Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-19 00:00:00

Позивач 08 лютого 2022 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] і просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями під [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що він на протязі строку понад десять років, безперервно, відкрито проживає у вказаному будинку. Позивач вважає, що він є добросовісним набувачем вказаного нерухомого майна, адже претензій щодо володіння ним, не отримував. Позивач зазначає, що спадкоємцем нерухомого майна є [PERSON] , який не заперечує проти визнання права власності за ним. Враховуючи наведені обставини, позивач просить задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою суду від 01.06.2022 у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено справу до слухання у відкритому підготовчому судовому засіданні. Цією ухвалою учасникам справи визначено строк для подачі заяв по суті справи. Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він визнав позовні вимоги в повному обсязі. Позивач в підготовчому судовому засідання позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач до суду не з`явився, у відзиві просив суд розглянути справу у його відсутність. Згідно із ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до частини 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд зауважує, що суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку підлягають встановленню. Так, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону (наприклад, відповідач визнає безпідставний позов) або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (наприклад, малолітніх або недієздатних), суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17, провадження № 61-39156св18. В даному випадку, подана відповідачем заява про визнання позову не може бути прийнята судом, оскільки відповідач визнає безпідставний позов. Прийняття судом заяви про визнання позову, в даному випадку, може мати наслідком порушення прав, свободи чи інтереси інших осіб, тому судом не вбачається визначених законом підстав для прийняття заяви відповідача про визнання позову. Розглянувши додані до позовної заяви документи і матеріали, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог потрібно відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями під [ADDRESS] належав [PERSON] на підставі Рішення виконкому Корюківської районної Ради народних депутатів від 22 квітня 1989 року, згідно якого їй видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок в [ADDRESS] , яке зареєстровано Н - Сіверським бюро технічної інвентаризації 12.05.1989 року за колгоспним двором: голова двору - [PERSON] та записано в реєстрову книгу № 10 під реєстровим № 1346. [PERSON] померла [INFO] . Як зазначає, позивач та свідки з вересня 2011 року [PERSON] вселився до житлового будинку з господарськими будівлями під [ADDRESS] . Як наполягає позивач йому не було відомо про власника будинку і він добросовісно ним заволодів. За період до дати подання цього позову, претензій позивачу щодо порушення права власності на житловий будинок чи земельної ділянки позивачу ніхто не висував. Про наявність претензій будь-якого характеру щодо заволодіння будинком на адресу позивача не знають і свідки, про що вони вказали під час судового засідання. В позовній заяві вказує на те, що він безперервно проживав в цьому будинку з 01.09.2011, тобто понад 10 років Водночас під час судового засідання на запитання суду позивач вказав, що безперервно в цьому будинку він проживає останні два роки, в інший час він перебував на заробітках. Свідки, [PERSON] та [PERSON] під час судового засідання підтвердили факт того, що [PERSON] проживав у будинку по [ADDRESS] з вересня 2011 року. Судом встановлено, що спадщину за [PERSON] прийняв [PERSON] відповідно до заяви, поданої Приватному нотаріусу Корюківського нотаріального округу Дремлюзі Р.М. від 18.07.2011. Тобто, в силу ч. 5 ст. 1268 спірний будинок належить [PERSON] з часу відкриття спадщини та незалежно від часу прийняття спадщини. Надаючи правову оцінку обставинам справи суд зазначає наступне. Відповідно до частин першої та четвертої статті 344 ЦК Україниособа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18. Позивачем суду не надано беззаперечних доказів того, що він на момент заволодіння чужим майном не знав та не міг знати про власника майна, який успадкував цей будинок, а також не знав, що у нього відсутні підстави для заволодіння будинком, який кимось побудований, колись перебував у власності певної особи. Позивачем не надано суду доказів того, що він вчиняв дії щодо відшукування власника майна, тобто вчиняв добросовісні та чесні дії щодо з`ясування підстав для заволодіння майном, а просто заселився до чужого будинку. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що така, ознака як добросовісність заволодіння [PERSON] житловим будинком з господарськими будівлями під [ADDRESS] як необхідна умова для набуття позивачем права власності на будинок за набувальною давністю, відсутня. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] , через відсутність усіх умов для набуття права власності за давністю, передбачених ст.. 344 ЦК України, а тому в їх задоволенні необхідно відмовити.

Outcome: dismissed