Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-25 00:00:00

01 березня 2021 року [PERSON] , через представника [PERSON] , звернулась до суду з позовом, уточнивши який 29 червня 2021 року, просила суд : розірвати нотаріально посвідчений договір про місце проживання дітей та участь у вихованні дітей того з батьків, хто проживає окремо, укладений 19 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] ; визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] ; стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору. Вимоги обґрунтовано тим, сторони 07 червня 2008 року зареєстрували шлюб, від якого народились спільні діти : [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Шлюб між позивачем тьа відповідачем розірвано на підставі рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 06 травня 2016 року. На підставі судового наказу Києво - Святошинського районного суду Київської області від 31 жовтня 2018 року з [PERSON] стягнено аліменти на утримання дітей. Відповідач ні з позивачем, ні з дітьми не спілкується, не виявляє до їх життя жодного інтересу. Між дітьми та батьком втрачено будь - які зв`язки. Весь тягар по розвитку та матеріальному забезпеченню несе [PERSON] .. Діти хочуть проживати разом з мамою. На момент звернення з даним позовом до суду [PERSON] не має змоги зареєструвати місце проживання дітей разом з нею у власній квартирі, оскільки для вказаних дій потрібна згода [PERSON] , з яким позивач не має зв`язку. Зважаючи на вказане, просила задовольнити позов у повному обсязі. Ухвалою суду від 25 березня 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій. 14 липня 2021 року [PERSON] подав до суду заяву, якою просив закрити провадження у справі з підстав відсутності предмету спору та заперечення щодо прийняття заяви позивача про зміну предмету позову. Протокольними ухвалами суду від 16 липня 2021 року прийнято заяву [PERSON] про зміну предмету позову та відмовлено [PERSON] у задоволенні заяви про закриття провадження у справі. Під час судового засідання від 16 липня 2021 року представник Служби у справах дітей та сім`ї при Пристоличній сільській раді Бориспільського району Київської області подав до суду висновок, яким місце проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] визначено разом з [PERSON] .. Ухвалою суду від 16 липня 2021 року підготовче провадження у справі закрито і призначено її до розгляду по суті на 04 жовтня 2021 року. 04 жовтня 2021 року від представника [PERSON] адвоката Мороз В.В. надійшов відзив на уточнену позовну заяву, яким просив відмовити у задоволенні позову, зважаючи на наступні обставини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого народилась донька [PERSON] та син [PERSON] . До розірвання 06 травня 2016 року сторонами шлюбу, [PERSON] та [PERSON] 19 березня 2016 року уклали нотаріально посвідчений договір про місце проживання дітей та про участь у вихованні дітей того з батьків, хто проживає окремо. Даний договір та всі його положення є чинними і наразі. За змістом п. 1.2 вказаного договору сторони досягли згоди, що після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] діти [PERSON] та [PERSON] будуть проживати разом з матір`ю за адресою : [ADDRESS] . У разі зміни місця проживання дітей, мати зобов`язана попередити батька письмово із указанням точного місця проживання дітей не пізніше одного місяця з моменту зміни місця проживання. Тобто, сторони, як батьки, вже вирішили це питання і зміна місця проживання дітей матір`ю здійснюється одноособово, без згоди чи погодження батька, проте з обов`язковим повідомлен-ням останнього про місце проживання дітей. Відтак спору між [PERSON] та [PERSON] щодо вирішення цього питання немає. Зважаючи на доводи первісного позову, [PERSON] надав позивачу нотаріально посвідчену заяву, якою не заперечував проти реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] за адресою місця проживання їх мами, а саме : [ADDRESS] або за адресою : [ADDRESS] . На момент розлучення відповідач передав позивачу з метою забезпечення дітей житлом трикімнатну квартиру ( [ADDRESS] ) та автомобіль Мазда 3 в рахунок сплати аліментів. [PERSON] зустрічався з дітьми за вказаною адресою, проте [PERSON] почала чинити йому перешкоди у цьому, змінювала свої адреси проживання та не повідомляла про це батька дітей. Саме позивач порушує умови договору, а не відповідач. Аліменти на утримання дітей [PERSON] сплачував шляхом переказів у відділеннях ПАТ «Укрпошта» на адресу [PERSON] , оскільки остання змінила реквізити своїх рахунків та не повідомила батьку нові. Тому, після відкриття виконавчого провадження на виконання судового наказу про стягнення аліментів, [PERSON] надав державному виконавцю всі докази раніше здійснених відрахувань на аліменти та не має заборгованості зі сплати аліментів на утримання дітей. Звернув також увагу суду, що представник позивача ні у первісній, ні у остаточній редакції позову не обґрунтувала вимогу щодо розірвання договору від 19 березня 2016 року. Проте, [PERSON] не порушив жодних істотних умов договору, укладеного між батьками, та цей правочин укладено з метою регулювання саме немайнових стосунків сторін. В свою ж чергу, розділ 2 договору дає право батьку на вчинення певних дій з метою спілкування з дітьми та участі у їх житті, а не покладає на [PERSON] обов`язки. Представник відповідача заперечив також проти висновку органу опіки і піклування, оскільки його складено з чисельними порушеннями прав [PERSON] та Питань діяльності органів опіки та піклування, затверджених постановою КМУ від 24 вересня 2008 року за № 866. 15 листопада 2021 року представник позивача подала відповідь на відзив, яким підтримала уточнені позовні вимоги та просила задовольнити. Зазначила, що твердження відповідача про забезпечення дітей трьохкімнатною квартирою є хибними та не відповідають дійсності, оскільки після розірвання шлюбу [PERSON] самостійно придбала двохкімнатну квартиру, а не трьох кімнатну, як зазначає [PERSON] .. Крім того автомобіль Мазда 3 був переданий позивачу не на потреби дітей, а з метою ухилення від сплати на них аліментів в період з грудня 2017 року по грудень 2018 року. Також представник позивача наголосила на байдужому ставленні [PERSON] до своїх дітей та відсутності бажання у позасудовому порядку здійснювати матеріальні витрати по їх утриман-ню, навчанню, харчуванню, не цікавиться їх життям, інтересами і успіхами, не відвідує навчальні заклади, де вони навчаються чи відвідують гуртки. Наголошено, що метою укладення спірного договору від 19 березня 2016 року є саме забезпечення участі батька у вихованні дітей, який проживає від них окремо, яка по суті не досягнута, оскільки діти не бачать батька, не спілкуються з ним та через це отримують значні страждання. А тому, посилаючись на норми ст. 16, 651 ЦК України просила розірвати оскаржуваний договір та визначити місце проживання дітей разом з мамою. 18 січня 2022 року представник відповідача подав заперечення на відповідь на відзив позивача та 08 червня 2022 року повідомлення і пояснення про обставини справи, якими відповідач лишився при своїй позиції. Належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, заяв чи клопотань на адресу суду не правили. Разом з тим, уповноважили представляти власні інтереси в суду представників. Представник позивача адвокат Чернявська О.Д. в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених у відповіді на відзив та приєднаних до матеріалів справи доказах. Представник відповідача адвокат Мороз В.В. уточнені позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволені, з підстав наведених у відзиві, повідомленнях і поясненнях та приєднаних до них доказів. Представник служби у справах дітей Корніяка Л.Г. позовні вимоги підтримала та просила визначити місце проживання малолітніх дітей разом з матір`ю, [PERSON] .. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши її у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. За змістом ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Судом встановлено і не заперечується сторонами, що [PERSON] та [PERSON] , згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Хмільнику Хмельницького міськрайонного управління юстиції у Вінницькій області, перебували в зареєстрованому шлюбі з 07 червня 2008 року. Від цього шлюбу у сторін народились спільні діти - донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] [INFO] . Наведене підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 20 квітня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Хмільнику Хмільницького міськрайонного управління юстиції Вінницької області та свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 11 лютого 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 13, 14 т. 1). Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області суду від 06 травня 2016 року шлюб між сторонами розірвано. Судове рішення набрало законної сили (а.с. 15-16 т. 1). Згідно ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зважаючи на вказане, наведені вище обставини не підлягають доказуванню в судовому порядку, оскільки визнаються і не заперечуються сторонами, встановлені судовим рішенням про розірвання шлюбу. Відповідно п. 6 Декларації прав дитини, затвердженої Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку його особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю. Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкра-щому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» Європейського суду з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю» від 12 червня 1998 року за № 6, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, ґрунтуючись на рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Згідно ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Статтею 141 СК України визначено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За змістом ст.19 СК України у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу. Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. 17 червня 2021 року Виконавчим комітетом Пристоличної сільської ради Бориспільського району Київської області прийнято рішення № 186 про затвердження висновку органу опіки та піклування щодо вирішення спору про визначення місця проживання дітей, яким вирішено вважати за доцільне визначити місцем проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з мамою [PERSON] (а.с. 116-118 т. 1). Суд оцінює критично наданий органом опіки та піклування висновок щодо спірного питання, оскільки під час вирішення даного питання не проведено бесіду з батьком, не з`ясовано його ставлення по даному питанню, не досліджено умов проживання [PERSON] , не з`ясовано його місце роботи та не отримано характеризуючі дані по батьку, тощо. Відтак, висновок надано за неповного з`ясування обставин, необхідних при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дітей. В ході розгляу справи також встановлено, що 19 березня 2016 року, до розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , ними укладено договір між батьками про місце проживання дітей та про участь у вихованні дітей того з батьків, хто проживає окремо. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Бурбан Т.М. та зареєстровано в реєстрі за № 235 (а.с. 56-59 т. 1). У п. 1.2 вказаного договору сторони, як батьки, досягли згоди про те, що після розірвання шлюбу між ними малолітні діти [PERSON] та [PERSON] будуть проживати разом з матір`ю [PERSON] за адресою : [ADDRESS] . У разі зміни місця проживання дітей, мати зобов`язується попередити батька письмово із указанням точного місця проживання дітей не пізніше одного місяця з моменту зміни місця проживання. Згідно п. 1.3 договору між батьками про місце проживання дітей та про участь у їх вихованні батько після розірвання шлюбу буде проживати окремо від матері та дітей, що за домовленістю батьків не може вважатись перешкодою для реалізації [PERSON] прав та обов`язків з виховання та утримання дітей. Наведене свідчить про те, що батьки, шляхом укладення відповідного договору, дійшли згоди про те, що : 1) місце проживання дітей визначено разом з мамою, 2) про те, що батько проживає окремо від дітей, 3) мати, у разі зміни місця проживання дітей, зобов`язана повідомити батька про їх місцезнаходження. Більш того, пунктом 1.2 вказаного договору [PERSON] наділена одноособовим правом вирішувати де саме мають проживати діти, без необхідності попереднього отримання згоди на це у [PERSON] .. Більш того, [PERSON] з метою реалізації прав та інтересів позивача і спільних дітей оформив [PERSON] нотаріально посвідчену заяву, якою не заперечує проти реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] за адресою місця проживання їх мами, а саме : [ADDRESS] або за адресою : [ADDRESS] (а.с. 77 т. 1). Це, в свою чергу, підтверджує факт наявності згоди і відсутність заперечень зі сторони батька щодо проживання дітей разом з [PERSON] за будь - якою з вказаних адрес, що зазначені й у позовній заяві. Згідно ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Проте, наведені вище обставини переконливо свідчать про відсутність спору між батьками щодо місця проживання спільних дітей, а відтак відсутні підстави для їх визначення судом. Разом з тим, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи та пояснень наданих сторонами, судом встановлено, що позивач неодноразово змінювала місце проживання дітей при цьому не виконуючи обов`язок, передбачений п. 1.2 договору, щодо необхідності попередити батька письмово із указанням точного місця проживання дітей не пізніше одного місяця з моменту зміни їх місця проживання. Однак з наведеного можна дійти і висновку про те, що [PERSON] не мала перешкод у визначенні місця проживання дітей та змінювала його неодноразово без згоди та перешкод зі сторони [PERSON] .. Враховуючи наведене, суд також звертає увагу на той факт, що [PERSON] заперечує проти розірвання договору між батьками та до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми чи щодо зобов`язання [PERSON] виконати умови договору від 19 березня 2016 року в певній його частині, не звертався. Відтак, наведене не є предметом даного спору і не потребує вирішення судом. Правовідносини щодо права батьків на визначення місця проживання дитини, а також щодо вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини урегульовані статями 160, 161 СК України, тоді як вирішення батьками питання щодо виховання дитини урегульовано статтею 157 СК України. Відповідно положень ч. 5 ст. 157 СК України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. В контексті наведених вище аргументів заявника, суд вважає необхідним зазначити, що судове рішення про визначення місця проживання дитини з один із батьків, може бути ухвалено лише якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, тобто за наявності між ними такого спору, а тому обґрунтування заявником такого позову лише з метою реалізації нею права на здійснення реєстрації місця проживання дітей, не є підставою для задоволення таких вимог. Щодо вимог позивача про розірвання договору між батьками про місце проживання дітей та про участь у вихованні дітей того з батьків, хто проживає окремо від 19 березня 2016 року слід зазначити наступне. Ні первісна, ні уточнена редакції позовної заяви не містять нормативного обгрунтування щодо підстав розірвання вказаного договору судом. Лише у відповіді на відзив [PERSON] представник позивача зазначила про те, що метою укладення даного договору було реалізація прав і обов`язків батьків щодо участі у вихованні та матеріальному забезпеченні дітей. Дана мета не досягнута, оскільки умови договору не виконуються, так як батько ухиляється від спілкування та виховання дітей, їх матеріального забезпечення, не цікавиться життям сина та доньки. Згідно ч. 1 ст. 626 та ст. 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно вимог ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його не вико-нання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом. Приписами ч. 2 ст. 651 ЦК України визначена можливість зміни або розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін договору у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Частина друга цієї статті визначає одну підставу для розірвання та зміну договору, а саме «істотне порушення договору другою стороною». Водночас цією нормою визначено, що названа підстава не є єдиною. Апелюючи до інших підстав розірвання та зміни договору, законодавець не виключає їх існування у передбачених положеннях договору або закону. «Істотність порушення договору» є загальною підставою, яка може бути встановлена лише шляхом оцінки у порушенні договору. У разі існування загальної підстави у вигляді «істотності порушення договору» суб`єктом оцінки, відповідно до положень ч. 2 зазначеної статті, має бути лише суд. Відповідно визначається, що договір, у разі істотності його порушення може бути розірвано лише за рішенням суду. Визначення «істотності порушення договору» у частині 2 зазначеної статті надано через іншу оціночну категорію «значна міра» позбавлення того на що особа розраховувала при укладенні договору. Значна міра позбавлення того на що особа розраховувала при укладенні договору має визначатися посилаючись на об`єктивні обставини. Так зміст договору може допомогти визначити очікування особи на які вона розраховувала при укладенні договору і які вона визначила об`єктивно погоджуючи його умови. Частина 2 вказаної статті передбачає лише загальну підставу - «істотність порушення договору» без можливості вказівки на об`єктивні ознаки такого порушення. Можливість зазначення об`єктивних ознак істотності порушення договору може існувати лише у поіменованих договорах, коли у абстрактній формі можна визначити його зміст та правову мету. З огляду на те, що істотність порушення договору визначається за об`єктивними ознаками та обставинами, що вказують на значну міру позбавлення того на що особа розраховувала при укладенні договору, вина сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення для оцінки порушення договору в межах питання визначення його істотності та відповідно розірвання договору на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України. Згідно розписки [PERSON] , наданої 01 грудня 2017 року [PERSON] , позивач взяла у відповідача автомобіль Мазда 3, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , в рахунок аліментів на дітей замість грошових виплат за період з 01 грудня 2017 року по 01 грудня 2018 року (а.с. 15 т. 2). Постановою державного виконавця Броварського міськрайонного відділу державної виконав-чої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області (далі по тексту - Броварська ДВС) Матвієнка Є.С. від 15 січня 2019 року відкрито виконавче провадження за № 58082876 з виконання судового наказу Києво - Святошинського районного суду Київської області від 08 січня 2019 року, яким з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 26 вересня 2018 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с. 16-17 т. 2). Відповідно довідки Броварської ДВС за № 33147 від 30 серпня 2021 року у [PERSON] відсутня заборгованість зі сплати аліментів (а.с. 183-184 т. 1), у зв`язку з чим цього ж дня державний виконавець скасував раніше вжиті заходи примусового виконання (а.с. 30-31 т. 2). За змістом п. 2.1 договору між батьками, батько має право безперешкодно відвідувати дітей та безперешкодно спілкуватись з ними, за місцем їх проживання, завчасно попередивши про приїзд по телефону, або за допомогою іншого засобу зв`язку, а також має право за поперед-ньою домовленістю з матір`ю брати дітей за їх бажанням та урахуванням стану здоров`я, до себе на суботу та неділю, чотири рази на місяць, у період літніх канікул (строком на 45 днів). Наведене свідчить про те, що даним пунктом договору за [PERSON] закріплено певні права, а не покладено на нього обов`язок щодо виконання цих дій. У розділі 3 «Права та обов`язки» вказаного договору конкретизовано умови зустрічей, порядок їх проведення та обов`язки батьків щодо цього. За наслідком дослідженого договору вцілому, суд звертає увагу на ту обставину, що спірний договір регулює виключно немайнові відносини батьків щодо місця проживання спільних дітей, проведення зустрічей батьків з дітьми, спілкування з ними, тощо та не містить жодних умов для батьків з виконання матеріальних прав та обов`язків. Відтак, зважаючи на всі встановлені вище обставини справи та висновки суду щодо них, суд приходить переконання, що твердження позивача про істотне порушення відповідачем умов договору між батьками про місце проживання дітей та про участь у вихованні дітей того з батьків, хто проживає окремо від 19 березня 2016 року в частині невиконання його умов щодо участі у житті та вихованні дітей, проведенні зустрічей з ними, незабезпечення потреб дітей матеріально є безпідставними та такими, що не підтверджені належними доказами у справі, а тому у задоволенні позовних вимог щодо розірвання вказаного договору, належить відмовити. В судовому засіданні від 26 липня 2022 року представник відповідача зробив заяву про застосування строків позовної давності, у зв`язку з чим суд зазначає наступне. Відповідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. У статті 253 ЦК України зазначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Наведені висновки суду узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними зокрема у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі за № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі за № 575/476/16-ц. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Зважаючи на те, що у задоволенні позову [PERSON] відмовлено в повному обсязі, суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності. Частиною 1 та п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови у задоволені позовних вимог судові витрати лишаються за позивачем. Згідно квитанції про сплату № 92264 та 62571 від 22 лютого 2021 року та 23 червня 2021 року при зверненні до суду з даним позовом [PERSON] сплатила судовий збір в розмірах 908 грн. 00 коп. та 908 грн. 00 коп., який, зважаючи на повну відмову у задоволенні позовних вимог, належить лишити за позивачем (а.с. 7, 84 т. 1). Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed