Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-06 00:00:00

Позивачі звернулася до суду із позовною заявою про усунення перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] ( [INFO] , ідентифікаційний код [NUMBER] ), неповнолітньої [PERSON] ( [INFO] , ідентифікаційний код [NUMBER] ) та малолітньої [PERSON] ( [INFO] , ідентифікаційний код [NUMBER] ); Зобов`язати [PERSON] не чинити [PERSON] ( [INFO] , ідентифікаційний код [NUMBER] ), неповнолітній [PERSON] ( [INFO] , ідентифікаційний код [NUMBER] ) та малолітній [PERSON] , ( [INFO] , ідентифікаційний код [NUMBER] ) перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] ; Зобов`язати [PERSON] надати [PERSON] ( [INFO] , ідентифікаційний код [NUMBER] ), неповнолітній [PERSON] ( [INFO] , ідентифікаційний код [NUMBER] ) та малолітній [PERSON] , ( [INFO] , ідентифікаційний код [NUMBER] ) ключі від замків на вхідних дверях квартири [ADDRESS] . Заявлені позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в квартирі [ADDRESS] . Квартира є неприватизованою та є державною власністю. Окрім вищевказаних осіб, в квартирі зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] є матір`ю [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) є неповнолітніми. Протягом тривалого часу у [PERSON] , існує конфлікт з її дядьком [PERSON] , стосовно проживання в квартирі. Який проявляється в тому, що останній не пускає її, разом з дітьми до Квартири. Також, [PERSON] намагався визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право на користування Квартирою. Проте, рішенням Львівського апеляційного суду від 21 січня 2020 року у справі №465/7083/13-ц у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі. [PERSON] неодноразово звертався до поліції стосовно протиправних дій [PERSON] . Так, Франківським відділом поліції ГУНП у Львівській області зареєстровано відповідні звернення: 06 липня 2020 року, 07 вересня 2020 року, 08 вересня 2020 року, 09 грудня 2020 року, 14 травня 2021 року. Також, [PERSON] зверталася до ЛКП «Львівський ліхтар» 07 вересня 2020 року, 07 грудня 2020 року, 13 травня 2021 року стосовно протиправних дій [PERSON] . Позивачі вселилися до rвартири на законних підставах є зареєстрованими в квартирі. Їх право на проживання в квартирі підтверджене судовим рішенням. Оскільки Відповідач чинить перешкоди в користування Позивачами квартирою то існують підстави для захисту їх прав на житло шляхом усунення перешкод в користуванні квартирою та зобов`язання Відповідача не чинити перешкод в користуванні Квартирою. На підставі вищевикладеного, просить задоволити позовні вимоги. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 02 листопада 2021 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом. 25.05.2022 року закрито підготовче провадження за даним позовом та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивачї та їх представник не з`явилися, однак на адресу суду від останнього надійшла заява про розгляд справи без їхньої участі, заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить такі задоволити. В судове засідання відповідач не з`явився, однак подав на адресу суду клопотання про розгляд справи без його участі. В задоволені позову просив відмовити. Крім того, долучив до матеріалів справи копії відповідей на звернення [PERSON] до поліції. В судове засідання треті особи не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, однак така неявка в силу 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. У відповідності до ч.2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Частиною 1ст.\~5\~ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно роз`яснень п.11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За вимогами статті\~12,\~80,\~81,\~83\~ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ч. 1 ст.13 ЦПК\~України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вищевказана квартира перебуває на балансі Львівської міської ради. Так, постановою Львівського апеляційного суду м. у справі №465/7083/13-ц від 21 січня 2020 року Рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 травня 2016 року в частині задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] скасовано та в тій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог [PERSON] відмовлено. Судом встановлено, що між сторонами виникнув конфлікт щодо спільного проживання в одному приміщенні за вищевказаною адресою, що підтверджується неодноразовими зверненнями [PERSON] до поліції стосовно протиправних дій [PERSON] . Так, Франківським відділом поліції ГУНП у Львівській області зареєстровано відповідні звернення: 06 липня 2020 року, 07 вересня 2020 року, 08 вересня 2020 року, 09 грудня 2020 року, 14 травня 2021 року. Судом встановлено, що згідно наявних у матеріалах справи відповідей поліції на вищевказані заяви, останні зазначають про те, що між сторонами наявний спір з проводу цивільно-правових відносин. Крім того, [PERSON] неодноразово зверталася із заявами до ЛКП «Ліхтар» з приводу того, що відповідач не впускає її до вищевказаної квартири. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) є неповнолітніми. Згідно ст.\~47\~Конституції України гарантовано кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. У відповідності до змісту ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України (надалі «ЖК України), ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно - гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Згідно ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» дитина - це особа віком до 18 років. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. За приписом ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення.\~Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.\~Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Європейський суд з прав людини зауважив, що «встановивши, що квартира, яка є предметом спору, була житлом заявниці за змістом статті 8 Конвенції, суд повинен визначити, чи мало місце втручання в її право на повагу до свого житла органів державної влади. Уряд стверджував, що заявниця мала подати скаргу на міліціонерів, які замкнули спірну квартиру і не впускали її всередину, в порядку, передбаченому для подання скарг на дії та рішення посадових осіб органів влади. Суд тлумачить цю заяву як визнання того, що особи, які здійснили виселення заявниці, діяли як державні посадові особи. Виселення заявниці з спірної квартири державними посадовими особами представляло собою\~втручання в її право на повагу до житла з боку органів державної влади. Для того, щоб визначити, чи було це втручання необхідним, як цього вимагає пункт 2 статті 8, суд насамперед повинен розглянути питання про те,\~чи було воно «передбачено законом»\~(див. Gillow v. The United Kingdom, § 48).\~Стаття 90 Житлового кодексу\~допускає виселення лише з підстав, встановлених законом, і тільки в судовому порядку.\~Така норма встановлює важливу процесуальну гарантію проти свавільного виселення і її формулювання не допускає винятків. Уряд погодився з тим, що в справі заявниці мав дотримуватися порядок, передбачений\~статтею 90 Житлового кодексу, навіть при тому, що її проживання не було юридично оформлено. Суд не вбачає підстав не погодитися з цим висновком. Не можливо виділити будь-які обставини, які могли б виправдати в даному випадку відступ від звичайного порядку виселення і досить поспішний перерозподіл права на користування цією квартирою на користь співробітника міліції лише через сім днів після смерті попереднього наймача.\~Звідси випливає, що втручання в цій справі не може розглядатися як «передбачене законом» згідно з пунктом 2 статті 8 Конвенції.\~Відповідно, мало місце порушення статті 8 Конвенції. У світлі цього висновку, у Суду немає необхідності вирішувати питання про те, чи було це втручання «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення однієї з цілей, перелічених в пункті 2 статті 8 (PROKOPOVICH v. RUSSIA, № 58255/00, § 40 - 45, ЄСПЛ, від 18 листопада 2004 року). Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей\~55,\~124 Конституції України\~та\~статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ст.6 ЦПК України,\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до \~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 2 ст.16 ЦК України, \~способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідач чинить перешкоди позивачам у користуванні житловим приміщенням, шляхом недопущення останніх у квартиру. Крім того, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача слід стягнути на користь позивачів судовий збір у розмірі 908 грн. На основі вищевикладеного,

Outcome: approved