Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-17 00:00:00

[PERSON] через свого представника звернулась до суду з позовною заявою до Виконавчого комітету Вінницької міської ради, [PERSON] , [PERSON] , Державного реєстратора прав на нерухоме майно Райгородської сільської ради Немирівського району Вінницької області Яремко І. М. про визнання протиправним та скасування в частині рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 03 вересня 2020 року №1789, визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на квартиру, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування рішення про державну реєстрацію. Свої вимоги мотивувала тим, що вона з 31 липня 1987 року проживає в квартирі [ADDRESS] та є її власником. В цьому житловому будинку розташовано 145 квартир. Будинок побудований житлово-будівельним кооперативом і до його складу входять, окрім квартир, приміщення загального користування, в тому числі допоміжні приміщення, зокрема так звана «колясочна», які належать на праві спільної сумісної власності всім власникам квартир. Позивач зазначає, що із відповідей отриманих від Департаменту житлового господарства Вінницької міської ради від 11 червня 2021 року та від 09 серпня 2021 року, Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 20 серпня 2021 року та від 06 жовтня 2021 року, Відділення №1 Вінницького районного ГУНП у Вінницькій області від 20 серпня 2020 року, управляючої компанії КП «УК «Житло-Гарант» та ВМБТІ, які надані на звернення позивача стало відомо, що рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 03 вересня 2020 року № 1789 затверджено акт міжвідомчої комісії про прийняття до експлуатації перепланових приміщень квартири [ADDRESS] (користувач [PERSON] ), однак договір найму житла не укладений. [PERSON] було відмовлено в укладені договору найму на однокімнатну квартиру [ADDRESS] , приватизація цієї квартири не проводилася. Управляюча компанії КП «УК «Житло-Гарант» також вказала, що документи про укладення договору найму на вказану квартиру відсутні, ордер на вселення не видавався, в самовільно переобладнаному приміщенні житлового будинку, що розташоване в [ADDRESS] , проживав на підставі договору № 5395 від 30 жовтня 2000 року [PERSON] (сантехнік КП «ЖЕК-12) та 15 листопада 2019 року особовий рахунок був закритий у зв`язку з його смертю, а на квартиру [ADDRESS] за цією адресою договір не укладався та особовий рахунок не відкривався, гр. [PERSON] було вказано на відсутність правових підстав щодо присвоєння особового рахунку. Позивач зазначає, що їй стало також відомо, що 05 березня 2021 року Райгородською сільською радою Немирівського району Вінницької області було зареєстроване право власності на цю квартиру за [PERSON] , номер запису про власність 40891510, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2307597705101, а 01 квітня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири (приміщення), посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О. М. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно за № 2307577705101 власником спірної квартири є [PERSON] . Позивач вказує, що [PERSON] незаконно зареєструвала право власності на квартиру, що стало надалі підставою для її відчуження. Вказане приміщення є приміщенням загального користування та спільною власністю власників квартир, а тому питання щодо цього приміщення були розглянуті на загальних зборах співвласників багатоквартирного будинку та вирішено оскаржити в судовому порядку документи щодо оформлення права власності та продажу майна. При цьому позивач як співвласник цього майна звернулася до суду за захистом свого порушеного права. Позивач вважає, що є протиправним та підлягає скасуванню рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 03 вересня 2020 року №1789 в частині п. 2, яким вирішено затвердити акт міжвідомчої комісії про прийняття до експлуатації перепланових приміщень квартири [ADDRESS] , житлова площа після перепланування 9,0 кв.м, загальна площа після перепланування 16,7 кв. м., оскільки дане рішення прийнято за заявою [PERSON] , яка не є співвласником приміщень загального користування та допоміжних приміщень житлового будинку [ADDRESS] , та за відсутності згоди всіх співвласників допоміжного приміщення. Крім того вказує, що додатковою підставою для скасування рішення є відсутність документів, які передбачені Положенням про міжвідомчу комісію, затвердженим рішенням виконкому Вінницької міської ради від 11 квітня 2019 року №941. До того ж, перепланування приміщення «колясочної» в квартиру призвело до порушення закону і права позивача як співвласника та стало передумовою проведення за [PERSON] державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] , а тому рішення рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Райгородської сільської ради Немирівського району Вінницької області Яремко І.М. теж підлягає скасуванню. При цьому також вказує, що у державного реєстратора були відсутні законні підстави для державної реєстрації права власності за [PERSON] та це рішення прийняте з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Також, позивач зазначає, що договір купівлі-продажу укладений між [PERSON] та [PERSON] слід визнати недійсним, оскільки продавець не мала право продавати спірну квартиру, адже дане майно було набуто [PERSON] протиправно. Одночасно з визнанням недійсним вказаного договору існує потреба в скасуванні прийнятого на підставі даного договору рішення про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на спірну квартиру (приміщення). З урахуванням викладеного просить визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 03 вересня 2020 року №1789 в частині п.2, яким вирішено затвердити акт міжвідомчої комісії про прийняття в експлуатацію перепланованих приміщень квартири [ADDRESS] (перепланування нежитлового приміщення в квартиру), житлова площа після перепланування 9,0 кв.м., загальна площа після перепланування 16,7 кв.м (користувач [PERSON] ); визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Райгородської сільської ради Немирівського району Вінницької області Яремко Інни Миколаївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 09 березня 2021 року, індексний номер 56985169, на підставі якого за [PERSON] зареєстроване права власності на квартиру [ADDRESS] ( номер запису про право власності 40891510), визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 01 квітня 2021 року, посвідчений 01 квітня 2021 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М., зареєстрованим в реєстрі за № 779, та скасувати прийняте на його підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01 квітня 2021 року, індексний номер 57418648, про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] , а також стягнути з відповідачів на її користь судові витрати, які складаються із судового збору в розмірі 4086,00 грн та витрат на правничу допомогу (а.с.1-14, том 1). Разом з позовною заявою позивачем було подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 жовтня 2021 року накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , належну на праві власності [PERSON] . Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2021 року позовна заява [PERSON] прийнята до розгляду та відкрите загальне позовне провадження (а.с.107, том 1). Ухвалою Вінницького\~міського суду\~Вінницької області\~від 02\~грудня 2021\~року витребувано в: КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» матеріали: інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS] та копію інвентаризаційної справи на квартиру [ADDRESS] ; Виконавчого комітету\~Вінницької міської\~ради -\~копії документів,\~що були\~підставою для\~прийняття оскаржуваного\~рішення;\~Державного реєстратора\~прав на\~нерухоме майно\~Райгородської сільської\~ради Немирівського\~району Вінницької\~області Яремко\~І.\~М.\~-\~копії оскаржуваного рішення та\~всіх документів,\~що були\~підставою для\~його прийняття; Департаменту адміністративних\~послуг\~Вінницької\~міської ради\~-\~копії документів,\~які містяться\~в Державному\~реєстрі речових\~прав на\~нерухоме майно\~в електронному\~вигляді в\~реєстраційній справі\~на квартиру\~ [ADDRESS] щодо\~реєстрації права\~власності за\~ [PERSON] ;\~приватного нотаріуса\~Вінницького міського\~нотаріального округу\~Бєлої О.\~М.\~ -\~копії:\~оскаржуваного договору\~купівлі-продажу\~квартири,\~рішення про\~державну реєстрацію\~за [PERSON] \~права власності\~на квартиру\~ [ADDRESS] , всіх документів, що були підставою для укладення договору та прийняття рішення (а.с.162, том 1). Відповідачем [PERSON] надано відзив на позов, в якому остання заперечувала щодо задоволення позову, вказуючи на безпідставність звернення до суду так, як 01 квітня 2021 року вона дійсно набула у власність квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О. М., а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01 квітня 2021 року. Відповідач зазначає, що відсутні підстави для визнання цього договору недійсним, оскільки він укладений відповідно до вимог чинного законодавства, є двостороннім, оплатним, укладений у письмові формі, нотаріально посвідченим, а також проведена його державна реєстрація. Крім того, нотаріусом перевірено дієздатність сторін та правомірність дій продавця щодо відчуження майна. Сторони не заперечують щодо дійсності даного правочину та бажають реального настання юридичного наслідку. Також, відповідач зазначає, що позивач не є власником спірного майна, оскільки дана квартира утворилась внаслідок переобладнання нежитлового приміщення у житлове на підставі затвердженою Вінницькою міською радою акту міжвідомчої комісії про прийняття в експлуатацію. Крім того, до переобладнання вказаного приміщення на його місці знаходилась сходова клітина, що підтверджується технічним паспортом виготовленим КП ВМБТІ, а не «колясочна» як запевняє позивач. Також вказує, що на момент придбання вказаної квартири, згідно з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно єдиним власником спірної квартири була [PERSON] і на момент укладення договору її право власності не було скасовано, змінено чи оспорено. У зв`язку з викладеними обставинами, вважає, що вона придбала квартиру на законних підставах із дотримання усіх вимог закону щодо правочинів та договорів, а позивач, зловживаючи ситуацією та перекручуючи факти, намагається заволодіти майном відповідача (а.с.167-169, том 1). 03 грудня 2021 року на адресу суду відповідачем [PERSON] надано відзив на позов, в якому остання просить відмовити в задоволенні позову, обґрунтовуючи тим, що відповідно до Закону України «Про особливості здійснення прав власності в багатоквартирному будинку» позивач [PERSON] не наділена жодними повноваженнями від імені співвласників житлових та нежитлових приміщень, оскільки уповноваженою особою по будинку відповідно до протоколів від 16 червня 2016 року та 08 грудня 2020 року є [PERSON] (дані розміщені на офіційному сайті Вінницької міської ради). Крім того, збори співвласників багатоквартирного будинку на яких уповноважено позивача на звернення до суду з даною позовною заявою проведено з порушення вищевказаного закону, а саме не дотримана вимоги щодо набраних голосів під час голосування, оскільки на засіданні були присутні лише 12 співвласників, а повноваження інших осіб не відомо. Вказані обставини свідчать про те, що в [PERSON] відсутні законні підстави для звернення до суду в інтересах 144 співвласників. Відповідач також зазначає, що на першому поверсі в третьому під`їзді будинку [ADDRESS] ніколи не було допоміжних приміщень, в тому числі «колясочна», що підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи № 136159, виготовленої КП ВМБТІ. Крім того, з проекту будівництва за 1987 рік у вказаному місці знаходився «сквозний вихід», який надалі був переобладнаний МКП «ЖЕК-12» та здавався в найм [PERSON] , який є батьком [PERSON] , за договором найму № 5395 від 30 жовтня 2000 року з відкриттям особового рахунку. Батько відповідача проживав в цьому приміщені більше 20 років, протягом всього часу сплачував комунальні платежі. Після смерті останнього відповідач [PERSON] здійснювала догляд за цим приміщенням та сплачувала комунальні платежі. Надалі рішенням Вінницької міської ради був затверджений акт міжвідомчої комісії про переобладнання приміщення, присвоєно номер 146 та 03 вересня 2020 року прийнято в експлуатацію. Що стосується приватизації вказаного спірної квартири (приміщення) відповідач зазначає, що здійснено перепланування із нежитлового приміщення в житлове, саме так обліковується за даними Вінницької міської ради це приміщення, а приватизації підлягали відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» лише житлові приміщення, а тому приватизація даної квартири не проводилась. Крім того, під час реєстрації право власності за відповідачем, державним реєстратором дотримано всіх вимог закону, оскільки право власності за [PERSON] зареєстроване відповідно до вимог чинного законодавства, а саме: було здійснено технічну інвентаризацію приміщення та складено відповідні технічні показники на приміщення, складений акт міжвідомчої комісії про прийняття в експлуатацію спірної квартири, який погоджений з вдіповілдними органами. 03 вересня 2020 року рішенням Вінницької міської ради № 1789 затверджено акт міжвідомчої комісії про прийняття до експлуатації спірного приміщення. 16 вересня 2020 року виготовлено технічний паспорт на спірну квартиру та присвоєно номер 146. Вказане також свідчить про відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , оскільки [PERSON] правомірно набула права власності на спірну квартиру (а.с.172-179, том 1). Відповідачі Виконавчий комітет Вінницької міської ради та Державний реєстратор прав на нерухоме майно Райгородської сільської ради Немирівського району Вінницької області\~Яремко І. М. своїм правом, передбаченим положеннями ст. 178 ЦПК України, на подання відзиву на позовну заяву не скористались. Позивач правом на подання відповіді на відзиви не скористалася. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представники - адвокати Піпко А. М. та Ткачук В. П. позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві, вказуючи, що приміщення є місцем загального користування, його переобладнання та відчуження здійснено без згоди співвласників цього примішення, позивач звернулася до суду не в інтересах співвласників, а в своїх, однак налошували, що вказане питання обговорювалося на зборах та з цього приводу співлваники прийняли відповідні рішення. Також зазначали, що відсутні підстави для застосування строків позовної давності, про які заявляв представник відповідача. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Жовмір Д. О. в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову, просила відмовити з підстав, викладених у відзиві. Додатково в судових дебатах просила застосувати строк позовної давності. В судовому засіданні представник відповідача Виконавчого комітету Вінницької міської ради Мельник С. С. заперечував щодо задоволення позову, вказуючи, що рішення виконкому є законним. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася в порядку, визначеному чинним законодавством. Відповідач Державний реєстратор прав на нерухоме майно Райгородської сільської ради Немирівського району Вінницької області Яремко І. М. також в судове засідання не з`явилась, однак надала до суду клопотання в якому просила розгляд справи провести в її відсутність. Заявлені позовні вимоги вважає не обґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Допитаний в\~судовому засідання\~як свідок [PERSON] показав, що він мешкає в квартирі [ADDRESS] та є її власником. Позивач [PERSON] також мешкає в цьому будинку та є старшою по під`їзду. З приводу відчуження приміщення будинку були проведені збори, на яких вирішили, щоб [PERSON] зайнялася цим питанням та звернулася з позовом до суду. Він відмічав, що він як власник квартири жодної згоди щодо спірного приміщення не надавав та стверджує, що підпис в згоді, яка надана йому для огляду, не його. Також вказував, що спочатку спірне приміщення було прохідним, надалі за згодою ЖЕКу його використовував слюсар, пізніше воно було приватизоване та перепродане. Він доступу до цього приміщення не мав, про оплату комунальних послуг йому нічого не відомо. Допитаний в\~судовому засіданні\~як свідок [PERSON] показав, що він мешкає в квартирі [ADDRESS] , власником квартири є його дружина. Повідомив, що вказаний будинок є кооперативним, начальник ЖЕКу в спірне приміщення заселив слюсаря, де він проживав зі своєю сім`єю. Через деякий час вони переїхали в інше місце, а начальник ЖЕКу заселив в це приміщення [PERSON] , який теж працював слюсарем. [PERSON] проживав у даному приміщенні та обслуговував його, через деякий час він переїхав в інше місце, а це приміщення утримував як кладову. За життя він не мав наміру його оформляти. Після його смерті мешканці будинку прийняли рішення прибрати в спірному приміщенні та вивезти сміття, однак ключі від даного приміщення забрали родичі померлого та не віддавали, а тому було прийнято рішення про виклик поліції та в їх присутності увійшли в спірне приміщення, поставили свій замок. Потім появилася [PERSON] теж з поліцейськими, був конфлікт, однак вона поїхала ні з чим. Надалі в цьому приміщенні проживала племінниця його дружини, вона працювала прибиральницею в цьому будинку, дивилась за квітами. Восени її виселили у зв`язку з тим, що приїхав новий власник цього приміщення. За цим приміщенням рахувалась заборгованість за житлово-комунальні послуги, яку мешканці будинку мали намір погасити, але як з`ясувалось пізніше її хтось погасив. Що стосується надання згоди мешканцями третього під`їзду на прийняття в експлуатацію спірної квартири, суду повідомив, що він разом із позивакою відвідували власників квартир, підписи яких зазначені в згоді, на предмет чи надавали вони таку згоду, однак всі одноголосно вказували, що згоди не надавали та жодних документів не підписували. Допитана в\~судовому засіданні\~як свідок [PERSON] показала, що вона є власником квартири [ADDRESS] , проживає за іншою адресою. Дана квартира були придбана у 2001 році. Що стосується спірного приміщення, то повідомила, що до цього приміщення ніколи не заходила, воно було зачинене. З приводу переобладнання вказаного приміщення її нічого не відомо, згоди на прийняття в його експлуатацію не надавала, жодних документів не підписувала. Спірне приміщення необхідне мешканцям даного багатоквартирного будинку як місце загального користування, яке є їх власністю. Допитана в\~судовому засіданні\~як свідок [PERSON] показала, що вона проживає в квартирі [ADDRESS] з моменту заселення будинку. Згоду на переобладнання та прийняття в експлуатацію спірного приміщення не надавала, а також не чула, щоб інші власники надавали дану згоду. Спірне приміщення вважає необхідним для мешканців цього будинку як місце загального користування. Нових власників спірного приміщення бачила 2-3 рази, однак зустрічі закінчувались конфліктом. Також повідомила, що в цьому приміщенні проживало багато людей, яких заселяв ЖЕК, останнім це був [PERSON] , після смерті якого мешканцями будинку було прийнято рішення відкрити дане приміщення та прибрати в ньому. Вказані дії проводились за участю поліцейських. В той день приїхала [PERSON] , однак на вимогу надати документи на приміщення, повідомила, що в неї їх не має. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного. Судом установлено, що позивачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03 червня 2014 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 22481495 від 03 червня 2014 року (а.с.19 - 22, том 1). Як слідує з матеріалів справи на першому поверсі в третьому під`їзді будинку [ADDRESS] до перепланування знаходилось приміщення, за номером ХІХ за даними технічної інвентаризації, за призначенням «сходова клітина», загальною площею 17,2 кв.м., яке було переплановано в квартиру, яка складається з: кухні, кімнати та санвузла, загальною площею 16,7 кв.м.(а.с.84-92, том 2). Технічна інвентаризація цих перепланувань проведена станом на 05 лютого 2020 року. На замовлення відповідача [PERSON] проведено технічний огляд перепланованого приміщення загального користування під житлову квартиру [ADDRESS] та за результатом якого ПП «ПРАКТИК БУД» виготовлений звіт від 04 лютого 2020 року (замовлення:20-00013-ТО, експерт Яковенко О. М.) із змісту якого слідує, що за результатами проведення технічного обстеження перепланованого приміщення загального користування під житлову квартиру [ADDRESS] встановлено можливість її надійної та безпечної експлуатації. Переплануванням приміщення загального користування в житлові приміщення не порушено функціонального призначення (систем вентиляції, димовидалення, доступ до інженерних мереж, евакуаційної спроможності при виникненні надзвичайної ситуації) (а.с.19-37, том 2). За результатами розгляду цього звіту, за зверненням відповідача [PERSON] , висновок щодо можливості експлуатації зазначеного об`єкта за призначенням, визначеним звітом як житлову квартиру, наданий Головним управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Вінницькій області (лист Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Вінницькій області від 08 березня 2020 року № 04-1502/13 (а.с.9, том 2). Департамент архітектури та містобудування Вінницької міської ради, розглянувши вказаний звіт, у своєму листі від 31 липня 2020 року повідомив [PERSON] , що може вважати можливим експлуатацію даного об`єкта за призначенням у разі позитивного вирішення зазначеного питання членами міжвідомчої комісії та за умовами надання засвідченої в установленому порядку згоди (не заперечення) мешканців будинку (а.с.133, том.1). Департамент житлового господарства Вінницької міської ради 12 серпня 2020 року надав висновок №4, із змісту якого слідує, що, розглянувши матеріали надані замовником [PERSON] , а саме: технічний звіт, виконаний ПП «Практик Буд», плани приміщень до та після проведеного самовільного перепланування; висновок ГУ ДСНС України у Вінницькій області, висновок Департаменту архітектури та містобудування, встановлено перепланування приміщення квартири [ADDRESS] , яке полягає в наступному: приміщення сходової клітини переобладнано, встановлено перегородки з дверними отворами та утворено приміщення; кухня площею 5,0 кв.м, санвузол площею 2,7 кв.м, кімната площею 9,0 кв.м. Вказане приміщення відповідає технічному звіту, системи теплопостачання не задіяні, порушення системи вентиляції приміщень не має, електропостачання та система водопостачання від існуючих міських мереж, будівельне сміття після виконання робіт не має. Вказаний самовільно перепланований об`єкт може бути пропонований для розгляду міжвідомчої комісії (а.с.4, том2). Матеріали справи містять також згоду мешканців 3 під`їзду житлового будинку [ADDRESS] , які не заперечували щодо прийняття в експлуатацію перепланованого (переобладнаного) житлового ( нежитлового) приміщення в житловому будинку з вказівкою мешканців та їх підписами: кв. 84 - [PERSON] , кв.83 - [PERSON] , кв.81- [PERSON] , кв.73 - [PERSON] , кв.74 - [PERSON] , кв.78 - [PERSON] , кв.103 - [PERSON] , кв.99 - [PERSON] , кв.75 - [PERSON] та кв.93 - [PERSON] (а.с.134, том 1, а.с. 8, том 2). При цьому інформації щодо індивідуальних ознак приміщення, щодо якого надавалася така згода, вказаний документ не містить. З акту міжвідомчої комісії про прийняття в експлуатацію перепланованих приміщень квартири від 03 вересня 2020 року слідує, що комісія розглянула листа Департаменту житлового господарства, подані документи щодо перепланованих приміщень квартири і пропонує виконавчому комітету Вінницької міської ради затвердити акт міжвідомчої комісії про прийняття в експлуатацію перепланованих приміщень однокімнатної квартири [ADDRESS] , житловою площею 9,0 кв.м., загальною площею 16,7 кв.м. (користувач [PERSON] ) (а.с.182, том 1, а.с.5, том 2). Рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 03 вересня 2020 року №1789 ( пункт 2) затверджено акт міжвідомчої комісії про прийняття до експлуатації перепланованих приміщень квартири [ADDRESS] (перепланування нежитлового приміщення в квартиру), житловою площею після перепланування 9,0 кв.м., загальною площею після перепланування 16,7 кв.м. (користувач [PERSON] ) (а.с.183, том 1, а.с.3, том 2). Рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 24 вересня 2020 року №2002 присвоєно номер квартирі гр. [PERSON] , що розташована на 1 поверсі 3 під`їзду багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] , загальною площею 16,7 кв.м., в тому числі житловою 9,0 кв.м. - №146 (а.с.184, том 1). Відповідач [PERSON] проживає та зареєстрована в [ADDRESS] та як, слідує з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, не є власником жодної із квартир в будинку [ADDRESS] . Як слідує з відповіді Департаменту житлового господарства від 09 серпня 2021 року рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 23 грудня 2020 року №2842 «Про зміну договору найму жилих приміщень» [PERSON] відмовлено в укладанні договору найму на однокімнатну квартиру під [ADDRESS] , в зв`язку з відсутністю на те законних підстав. 09 березня 2021 року державним реєстратором Райгородської сільської ради Немирівського району Вінницької області Яремко І. М. прийняте рішення про державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , індексний номер 56985169 ( а. с. 63, т.2). Як слідує з матеріалів справи, зокрема документів, наданих державним реєстратором Яремко І.М., та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 247374287 від 09 березня 2021 року, підставою для реєстрації права власності на цю квартиру за [PERSON] стали: технічний паспорт серії та номер [NUMBER] , виданий 16 вересня 2020 року, видавник Комунальне підприємство «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації», рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер 2002, видане 24 вересня 2020 року, видавник Вінницька міська рада, акт міжвідомчої комісії про прийняття в експлуатацію перепланованих приміщень квартири, серії та номер 1789, виданий 03 вересня 2020 року, видавник: узгоджено сторонами, рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер 1789, видане 03 вересня 2020 року, видавник Вінницька міська рада ( а.с.54, т.2). 01 квітня 2021 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О. М., зареєстрований в реєстрі за №779. Відповідно до умов зазначеного договору продавець продав, а покупець придбав квартиру [ADDRESS] , загальною площею 16,7 м. кв., житловою площею 9 кв.м. (а. с. 216-218, том 1). Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватним нотаріусом Бєлою О. М. від 01 квітня 2021 року, індексний номер 57418648, проведено державну реєстрацію права власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер 2307597705101, за [PERSON] , що також підтверджуються інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №279413682 від 13 жовтня 2021 року (а.с. 76, том 1, а.с. 53, том 2). Позивач, звертаючись до суду та обґрунтовуючи свої позовні вимоги, зазначила про порушення її права як співвласника приміщень загального користування багатоквартирного будинку. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів. Одним із способів є визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування, визнання недійним договорів. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності (ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Згідно ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Частиною другою статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку. Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згідно з положеннями статті 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення); нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна. Допоміжними приміщеннями мають вважатися всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень. Відповідний висновок неодноразово висловлювався Верховним Судом, зокрема викладений в постанові від 18 липня 2018 року в справі № 916/2069/17. Приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія є спільним майном багатоквартирного будинку ( п.6 ч.1 ст.1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку"). Законодавець виокремлює поняття допоміжного приміщення та нежитлового приміщення. Якщо допоміжні приміщення багатоквартирного будинку призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення), то нежитлове приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Для правильного вирішення спору суд повинен з`ясувати характеристику спірного приміщення за відповідними документами, чи дійсно приміщення є допоміжним в якому чи в частині якого може знаходитись технічне обладнання будинку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир тощо), без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою; чи використовувалось воно чи якась із його частин для обслуговування будинку. У постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема, способу і порядку їх використання. Згідно з додатком «Б» ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення», затверджених наказом Держбуду України від 18 травня 2005 року №80, підсобні приміщення багатоквартирного житлового будинку\~- приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (сходові клітки, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, комори, сміттєзбірні камери, горища, підвали, шахти тощо). Як встановлено судом, спірне приміщення, загальною площею 16,7 кв. м., в будинку [ADDRESS] до перепланування було за призначенням «сходова клітина» (номер ХІХ), що підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи № 136159, виготовленої КП ВМБТІ. Доказів про\~те,\~що вказане\~приміщення до\~прийняття оскаржуваного\~рішення змінювало\~свій статус\~на нежитлове\~чи є власністю територіальної громади міста Вінниці матеріали справи не містять. Сходова клітина ж, виходячи з місця її розташування, загальної характеристики сукупності властивостей, функціонального призначення та способу й порядку її використання є допоміжним приміщенням багатоквартирного будинку за адресою: [ADDRESS] , яке забезпечувало його експлуатацію, та не є нежитловим приміщенням, яке може бути самостійним об`єктом нерухомого майна. Це приміщення є місцем загального користування та відповідно до ч. 2\~ст. 382 ЦК України\~належать на праві спільної сумісної власності власникам квартир та нежитлових приміщень зазначеного багатоквартирного будинку. Твердження представника відповідача про те, що вказане приміщення є нежитловим приміщенням спростовується матеріалами справи. Зазначення його як нежитлового в переписці чи використання його для проживання тих чи інших осіб, чи вживання різного його найменування в обіході не змінюють його статусу як приміщення загального користування. Власники квартир багатоквартирного будинку [ADDRESS] жодного рішення щодо цього майна не приймали. Відповідно до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу від 17 травня 2005 року №76, переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежитлових у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої ради відповідно до закону. Для одержання дозволу їх власник, наймач (орендар) приміщення за згодою власника подають цілий ряд документів (п.1.4.1, 1.4.5). [PERSON] не є власником жодного із жилих чи нежилих приміщень в багатоквартирного будинку [ADDRESS] , не є і їх наймачем (орендарем). Жодного доказу щодо цього матеріали справи не містять. Дозволу на перепланування також матеріали справи не містять. Як вказувалося приміщення загального користування (сходової клітини) було перепланована та за заявою [PERSON] , яка не є співвласником приміщень загального користування будинку [ADDRESS] , рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради №1789 від 03 вересня 2020 року затверджено акт міжвідомчої комісії про прийняття до експлуатації перепланових приміщень квартири [ADDRESS] (перепланування нежитлових приміщень в квартиру) житлова площа після перепланування 9,0 кв.м., загальна площа після перепланування 16,7 кв.м. (користувач [PERSON] ). Діяльність міжвідомчої\~комісії регулюється рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 11 квітня 2019 року №941, яким затверджено положення про неї в новій редакції(а.с.52-62, том1). Відповідно до п.п. 2.1.1 п. 2.1 положення, комісія в своїй діяльності зобов`язана за заявами зацікавлених осіб та поданих ними документів, визначених в пунктах 1.1.1. та 1.1.2 даного положення, приймати за результатами розгляду відповідні рішення і надавати відповідні пропозиції виконавчому комітету міської ради. Пунктом 1.1 даного положення передбачено, що міжвідомча комісія створюється для розгляду питань на території м. Вінниці щодо: 1)надання дозволу юридичним та фізичним особам на перепланування, переобладнання (крім надбудов та прибудов до житлового будинку) житлових, нежитлових приміщень в житлових (в т.ч. і багатоквартирних) будинках (гуртожитках). Перелік документів, які необхідні для розгляду цього питання комісією визначається в додатку №1 до Положення; 2) можливості прийняття до експлуатації перепланованих, переобладнаних, (крім надбудов та прибудов до житлового будинку) житлових, нежитлових приміщень в житлових (в т.ч. і багатоквартирних) будинках (гуртожитках) Перелік документів, які необхідні для розгляду цього питання комісією визначається в додатку №2 до Положення. В додатку №2 до Положення наведений перелік документів, що подаються на розгляд міжвідомчої комісії: - по перепланованих приміщень квартир та влаштованого балкону на першому поверсі в межах і в розмірах існуючих балконів ( у випадку наявності дозволу виконавчого комітету міської ради), - по перепланованих приміщеннях квартири та влаштованого балкону на першому поверсі в межах і в розмірах існуючих балконів ( у випадку відсутності дозволу виконавчого комітету міської ради), - по об`єктах перепланування ( переобладнання) кімнат та інших приміщень в житлові кімнати ( квартири) в гуртожитках без влаштування прибудови. Наразі жоден із наведених переліків не визначає процедури можливості прийняття до експлуатації перепланованих, переобладнаних місць загального користування в багатоквартирному будинку. На виконання ухвали суду, Виконавчим комітетом Вінницької міської ради були надані документи, що були підставою для прийняття оскаржуваного рішення, яким вирішено затвердити акт міжвідомчої комісії про прийняття в експлуатацію перепланованих приміщень квартири [ADDRESS] . Наразі перелік наданих документів, що стали підставою для прийняття цього рішення, є наближеним до переліку, вказаному в п.3 додатку 2 Положення. Однак, серед документів відсутні документ про право власності, довідка форма №3, постанова адміністративної комісії з квитанцією про сплату штрафу з приводу самовільного перепланування приміщення за місцем розташування спірного майна ( [ADDRESS] , наявне ж рішення лише щодо приміщення по [ADDRESS] ). Відсутня також згода всіх співвласників квартир цього будинку (а.с.3-38, т.2). Щодо наявності згоди мешканців 3 під`їзду житлового будинку [ADDRESS] , в якій [PERSON] \~мешканка квартири\~ [ADDRESS] ,\~ [PERSON] \~(кв. [ADDRESS] ),\~ [PERSON] \~(кв. [ADDRESS] ),\~ [PERSON] \~( [ADDRESS] ),\~ [PERSON] \~( [ADDRESS] ),\~ [PERSON] \~(кв.78),\~ [PERSON] \~(кв.103),\~ [PERSON] \~(кв.\~99),\~ [PERSON] \~(кв.75), [PERSON] (кв.93) не заперечували щодо прийняття в експлуатацію перепланованого (переобладнаного житлового (нежитлового приміщення в житловому будинку (а.с.8, т.2), то наразі вказаний документ не конкретизує об`єкт щодо якого надавалася така згода. Крім того, допитані в судовому засіданні як свідки [PERSON] та [PERSON] зазначили, що вони не надавали згоду на введення в експлуатацію спірного приміщення та його перепланування, а в документі (згоді) підпис не їх. Наразі серед вказаних осіб відсутня згода і позивача по справі, яка мешкає в квартирі [ADDRESS] третього під`їзду будинку [ADDRESS] . Щодо посилання\~представника відповідача\~на положення\~Додатку про\~надання згоди\~власників (наймачів,\~членів їх\~сім`ї)\~суміжних квартир\~(пункт\~3.10\~додатку №2\~до Положення),\~то суд\~звертає увагу,\~що вказані\~положення якщо\~і визначають\~процедуру переобладнання\~приміщень,\~то в\~гуртожитках,\~і якщо\~і визначають\~щодо місць\~загального користування,\~то лише\~в разі\~їх «приєднання»\~та не\~визначають процедури\~можливості прийняття\~до експлуатації\~перепланованих,\~переобладнаних приміщень\~загального користування\~в багатоквартирному\~будинку яким\~є сходова\~клітина.\~Остання ж\~в свою\~чергу відповідно\~до положень\~ст.382\~ЦК України\~є спільною\~власністю всіх\~власників квартир\~та нежитлових\~приміщень будинку, розпорядження\~яким в\~силу положень\~ст.\~369\~ЦК України\~здійснюється за\~згодою всіх\~співвласників,\~а не\~їх окремої\~частини. Оскражуваним рішенням органу самоврядування порушуються права позивачки як співвласника приміщень загального користування. Співвласники житлових та нежитлових приміщень у будинку незалежно від часу набуття у власність житлових та нежитлових приміщень у зазначеному будинку мають рівні права на користування місцями загального користування, зокрема допоміжними приміщеннями, а тому мають право як співвласник на захист своїх порушених прав, в тому числі й на звернення до суду, про що також свідчить усталена практика Верховного Суду. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 03 вересня 2020 року №1789 в частині п.2, яким вирішено затвердити акт міжвідомчої комісії про прийняття в експлуатацію перепланованих приміщень квартири [ADDRESS] прийняте із порушенням норм чинного законодавства, а тому підлягає скасуванню, а позов в цій частині підлягає задоволенню. Що стосується вимоги про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Райгородської сільської ради Немирівського району Вінницької області Яремко І. М. від 09 березня 2021 року, то суд зазначає наступне. За змістом положень абзацу 3 частини 2\~статті 331 ЦК України\~право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру, тобто реєстрацією є запис, фіксація фактів або явищ з метою обліку та надання їм статусу офіційно визнаних актів, внесення до списку або книги обліку ( ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). Відносини, що виникають в сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», перелік документів, необхідних для державної реєстрації речових прав, та порядок державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно. Підстави для державної реєстрації визначені ст.27 цього Закону. Так, зокрема згідно з пунктом чотирнадцятим частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав, проводиться на підставі інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Як вказувалоася, 09 березня 2021 року державним реєстратором Райгородської сільської ради Немирівського району Вінницької області Яремко І. М. прийняте рішення про державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , індексний номер 56985169 ( а с.63, т.2). Як слідує з матеріалів справи підставою для прийняття такого рішення є: технічний паспорт, виданий 16 вересня 2020 року Комунальним підприємством «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації, рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 03 вересня 2020 року № 1789 в частині затвердження акту міжвідомчої комісії про прийняття в експлуатацію перепланованих приміщень квартири, та рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 24 вересня 2020 року №2002 ( а.с.56-63, т.2). Тобто, однією із підстав для прийняття рішення про державну реєстрацію стало рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 03 вересня 2020 року №1789, а тому враховуючи те, що судом задоволено вимогу позивача про скасування рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 03 вересня 2020 року №1789, підлягає скасуванню й рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності. При цьому слід також зазначити, що об`єкт, реєстрація права власності на який проведена реєстратором, не є новозбудованим в розумінні Порядку державної\~реєстрації прав\~на нерухоме\~майно,\~а є\~перепланованим приміщенням\~загального користування. Слід також відмітити, що позивач, заявляючи вимогу про скасування рішення про реєстрацію права власності на квартиру, визначив як відповідача державного реєстратора. Однак, суд звертає увагу, що зміст і характер відносин між учасниками справи та встановлені обставини справи підтверджують, що спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу порушення права власності позивача як співвласника приміщень загального користування багатоквартирного будинку. Належним відповідачем у такому спорі має бути особа, реєстрацію речового права якої оскаржує позивач, про що неодноразово вказувалося Верховним Судом. Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно (зокрема, постанова Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункт 36)). Отже позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності на майно не може бути звернена до державного реєстратора, якого позивач визначив співвідповідачем. Державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)). Отже в задоволенні цієї вимоги до державного реєстратора слід відмовити. Що стосується вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 01 квітня 2020 року, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства,а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5, 6 ст.203 цього Кодексу. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття прав взагалі). Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Як установлено судом спірне майно є приміщенням загального користування в багатоквартирному будинку по [ADDRESS] та відповідно є спільною власністю власників квартир та нежитлових приміщень цього будинку. Його переобладнання здійснено без згоди співвласників будинку та відповідач безпідставно зареєструвала своє право власності на це майно. Як вказувалаося розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом (частина друга\~статті 369 ЦК України). Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав (частина друга статті 382 ЦК України). Європейський суд з прав людини в справі «SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE», № 4909/04, § 41 - 45, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року зауважив, що рішення місцевого органу влади щодо укладення контракту на реконструкцію горища третьою особою становило втручання у право заявників володіти своїм майном. Вирішуючи спір між заявниками (іншими співвласниками) і місцевим органом, національні судові органи чітко зазначили, що згідно з чинними на той час положеннями Цивільного кодексу для укладення інвестиційного контракту потрібна згода заявників, а в разі її відсутності органи влади могли звернутись до суду, щоб отримати дозвіл на проведення відповідних робіт. Втім, районна адміністрація не виконала цих вимог, уклавши контракт без згоди заявників чи судової санкції. Таким чином, як випливає з обґрунтування національних судів, органи влади не дотримались умов, передбачених законом для укладення інвестиційного контракту. В кінцевому підсумку після виконання контракту національні суди визнали його дійсним, встановивши, що він вигідний для всіх співвласників будинку. Отже, Суд вважає, що немає потреби оцінювати, чи було забезпечено цим рішенням національних судів справедливий баланс інтересів. З цього приводу Суд зауважує, що для цілей статті 1 Першого протоколу здійснювати оцінку справедливості доцільно лише тоді, коли відповідне втручання відповідає нормам застосовного законодавства. Ані з матеріалів справи, ані із зауважень Уряду не видно, що перед укладенням інвестиційного контракту існували якісь обставини, які перешкоджали місцевому органу отримати дозвіл на реконструкцію або безпосередньо від співвласників горища, або в судовому порядку. Крім того, з наявних матеріалів не вбачається, що те чи інше положення національного законодавства дозволяло місцевому органу укласти контракт без такої згоди або у випадку спору - без його судового вирішення. Отже, укладення інвестиційного контракту становило втручання, яке не відповідало закону. У зв`язку з цим було порушено статтю 1 Першого протоколу. У рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності. Позивач є власником квартири в багатоквартирногому будинку та співвласником приміщень загального користування цього будинку, яка звертаючись до суду, посилається на порушення оспорюваним договором її прав як співвласника спільного майна багатоквартирного житлового будинку; спірне ж приміщення є допоміжним приміщенням багатоквартирного будинку, відповідачами не спростовано належними та допустимими доказами, що воно не належать співвласникам будинку, а тому суд дійшов висновку про визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним. При цьому, з огляду на те, що вказане приміщення в силу положень ЦК України та Закону України статті 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" є неподільним майном, суд вважає визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу ефективним способом захисту. До вказаного висновку суд дійшов з урахуванням правової позиції, висловленої Верховним Судом в справі №638/3867/18. Зокрема, ухвалюючи судове ріщення в цій справі, суд зазначив, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга\~статті 5 ЦПК України). Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття прав взагалі). Зважаючи, що суд дійшов висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу, підлягає задоволенню і вимога про скасування прийнятого на підставі цього договору рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01 квітня 2021 року приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О.М., індексний номер 57418648, про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] , яка є похідною. Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 в справі №909/968/16 року вказала, що у разі визнання недійсним договору, що став підставою для прийнттят рішення про державну реєстрацію прав, слід одночасно заявляти вимогу про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію речових прав. Представник відповідача в судових дебатах заявляла про застосування строків позовної давності. Наразі суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Законодавцем визначена загальна позовна давність, яка встановлюється тривалістю у три роки (ст. 256 ЦК України), та спеціальна позовна даність, яка для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ст. 258 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Зважаючи, що предметом спору є оскарження рішення виконавчого комітету від 03 вересня 2020 року, рішення державного реєстратора від 09 березня 2021 року, договір купівлі-продажу від 01 квітня 2021 року та скасування рішення державного реєстратора від 01 квітня 2021 року, прийнятого на підставі оспорюваного договору, суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності. Розподіл \~судових витрат\~суд проводить\~відповідно до\~положень ст.141\~ЦК України.\~При цьому\~суд зважає,\~що позивачем\~заявлені 4\~вимоги,\~за які\~сплачений судовий\~збір в\~сумі 3632,00\~грн,\~а такж\~454,00\~грн за\~заяву про\~забезпечення позову,\~яка задоволена\~судом.\~ Відповідачами\~у справі\~позивач визначив\~чотири особи.\~При розподілі\~цих витрат,\~суд враховує,\~що всі\~вимоги стосуються\~відповідача [PERSON] , тоді як Виконавчого комітету Вінницької міської ради та державного реєстратора Райгородської сільської ради Немирівського району Вінницької області по одній вимозі, відповідно перша та друга, а відповідача [PERSON] - дві останні. Зважаючи, що суд відмовив в задоволенні позовних вимог до державного ресєстратора Райгородської сільської ради Немирівського району Вінницької області судовий збір в цій частині щодо вимоги, яка стосувалася державного реєстратора, залишається за позивачем. В іншій частині судовий збір стягуються з відповідачів пропорційно задоволеним щодо них вимогам, тобто на користь позивача підлягає стягненню: з Виконавчого комітету Вінницької міської ради 454,00 грн, [PERSON] - 2043,00 грн, з [PERSON] - 1135,00 грн. Щодо витрат на правничу допомогу, то слід зазначити, що ч. 1 ст.133 ЦПК України\~передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому п. 1 ч.3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу віднесені саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата ), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом з тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини наведеної, зокрема, у пункті 95 рішення від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», пункті 80 рішення від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обгрунтованим. При цьому, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини (рішення від 23.01.2014 у справі «East|West Aliance Limited» проти України», заява № 19336/04), обгрунтованим слід вважати розмір витрат, що є співмірним до складності справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та часом, витраченим на виконання таких робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також з ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд повинен оцінити витрати сторони у справі на оплату правничої допомоги у сукупності з критеріями, на які звертає увагу Європейський суд з прав людини, ураховуючи реальні обставини їх понесення та необхідності таких трат. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137 та ч.8 ст.141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.01.2021 в справі №925/1137/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.12.2020 в справі № 317/1209/19, від 03.02.2021 у справі № 554/2586/ 16-ц. Як слідує з матеріалів цієї цивільної справи позивач скористалася правом на правничу допомогу та на підтвердження витрат на правничу допомогу надала договори про надання правової допомоги від 27.09.2021 та від 08.02.2022, розрахунки часу, витрачені на надання правничої допомоги (детальні описи робіт (наданих послуг), виконаних адвокатами, та здійснення ними витрат, необхідних для надання правничої допомоги), акти здачі-приймання наданих послуг від 17.06.2022 та 20.06.2022. Надаючи оцінку вищезазначеним доказам, суд вважає, що позивачем доведено обставину отримання професійної правничої допомоги в межах даної цивільної справи, заявлений розмір витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, реальними та підтвердженими матеріалами справи, заяв щодо не співмірності не надходило. За наведеного суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача 31\~969,20 грн ( 24030 +7939,20) витрат на правничу допомогу. Іх розподіл суд проводить за принципом розподілу судового збору, пропорційно задоволеним вимогам щодо кожного із відповідачів. Відповідно на користь позивача підлягає стягненню витрати на правничу допомогу: з Виконавочго комітету Вінницької міської ради 3996,15 грн, [PERSON] 15984,60 грн, з [PERSON] -7992,30 грн. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: partial