Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-06 00:00:00

у квітні 2021 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Погасій С.М. звернувся в суд із позовом до відповідача ТОВ «СС Лоун», третя особа: ТОВ «Фінфорс», в якому просив суд визнати недійсним кредитний договір № 1017079 від 05.09.2020 року, укладений між позивачем та відповідачем. В обґрунтування позову зазначено, що позивачу стало відомо про те, що 05.09.2020 року на ім`я позивача без його відома було оформлено кредит у відповідача. Позивач вважає, що кредитний договір від 05.09.2020 року є недійсним, оскільки, із січня 2020 року позивач перебуває за кордоном, та наміру на оформлення кредиту не мав та телефонним номером [NUMBER] не користувався. 05.09.2020 року на електронну пошту позивача надійшов лист від відповідача, в якому було повідомлено, що заявку на кредит від 05.09.2020 року було схвалено, а також відповідачем було надіслано копію договору про надання коштів в позику. Позивач звернувся до відповідача із листом, в якому повідомив, що ним не подавалась заявка на отримання кредиту та просив вжити заходів для вирішення цього питання. Крім того, позивачем було повідомлено, що коштів на банківську картку позивача перераховано не було. Позивач вказує, що він раніше брав позики у відповідача, які були вчасно та в повному обсязі сплачені, а тому всі персональні дані позивача відповідачу були відомі. Договір було укладено без вільного волевиявлення позивача, як учасника правочину, та зазначені обставини вказують на те, що невстановлена особа, використавши телефонну картку позивача та персональні дані, оформила кредит, здійснивши дії спрямовані на настання юридичних прав та обов`язків. Крім того, позивач вказує, що жодних коштів за період із 01.09.2020 р. по 30.09.202 р. на його банківські рахунки не надходили. Відповідачем не було вжито жодних дій щодо виявлення факту укладення оспорюваного договору третіми особами, а також 11.11.2020 року відповідачем було здійснено відступлення права грошової вимоги за вказаним кредитним договором ТОВ «Фінфорс». Своїми діями відповідач умисно затягує проведення внутрішнього розслідування та розгляду звернення позивача за фактом укладення даного кредиту, дію договору не припиняє, нараховуючи відсотки, навіть після надання відповідачу витягу із ЄРДР. Посилаючись на викладене, а також те, що під час укладення зазначеного договору було відсутнє волевиявлення позивача на його укладення, а відтак наявні підстави для визнання кредитного договору недійсним, в зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Кахно (Кирильчук) І.А. від 19.04.2021 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26.07.2021 року, було вирішено здійснювати розгляд справив порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В серпні 2021 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що 05.09.2020 року між позивачем та відповідачем було укладено електронний кредитний договір № 1017079-А, за умовами якого позивачу було надано кредит в сумі 7000,00 грн. У встановлений строк нової запланованої дати повернення кредиту (24.10.2020 р.) позивач не виконав свої боргові зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі, в зв`язку з чим у позивача виникла прострочена заборгованість перед відповідачем. Крелитний договір було укладено із дотриманням вимог закону з використанням електронних підписів сторонами. Після прийняття позивачем умов кредитного договору було укладено із відповідачем кредитний договір, який було підписано позивачем у відповідності до вимог Закону України «Про електронну комерцію», а саме: за допомогою одноразового ідентифікатора, після чого позивач отримав кредит в сумі 7000,00 грн. на свою платіжну картку, що підтверджується, в т.ч. довідкою АТ «КБ «ПриватБанк» про переказ грошових коштів на платіжну картку позичальника під іменем [PERSON] . Доводи позивача про те, що на укладення цього договору було відсутнє волевиявлення позивача не заслуговують на увагу, оскільки, із копії кредитного договору та копій відповідних сторінок з ІТС відповідача чітко вбачається, що кредитний договір було підписано позивачем в ІТС товариства із дотриманням вимог закону. Крім того, за умовами договору позивач мав можливість скористатись правом впродовж 14 календарних днів відмовитись від кредитного договору, однак, цього не зробив, що підтверджує безпідставність позовних вимог. У вересні 2021 року до суду від представника третьої особи надійшов відзив на позов, відповідно до якого третя особа просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на їх безпідставність та законність укладення між позивачем та відповідачем кредитного договору. В зв`язку із перебуванням судді Кирильчук І.А. у відпустці в зв`язку із вагітністю та пологам, на підставі розпорядження керівника апарату суду № 1654 від 03.11.2021 року, справу було повторно автоматично розподілено та визначено головуючого суддю Чередніченко Н.П. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити з викладених в ньому підстав. Відповідач та третя особа явку своїх представників в судове засідання не забезпечили. Про розгляд справи повідомлялись належним чином, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Отже зміст положень зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права свідчить про те, що підставою для судового захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що 05.09.2020 року між позивачем та відповідачем було укладено із використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства електронний договір № «1017079-А», за яким позивачем було отримано кредиті кошти в розмірі 7000,00 грн., строком із 05.09.2020 р. по 04.10.2020 р., включно, з процентною ставкою 0,0165 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Позивач вказує, що волевиявлення на укладення зазначеного договору він не мав, невстановлені особи шахрайським шляхом використали його дані для оформлення кредиту у відповідача, а тому наявні підстави для визнання договору недійсним. Сторона відповідача в обґрунтування заперечень на позов зазначала про те, що договір було укладено у відповідності до вимог закону та доводи сторони позивача є безпідставними. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, та заперечень на позову, суд приймає до уваги те, що відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед яких волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а також вчинення правочину у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини третої статті 207 ЦК України, використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до пунктів 2, 4 частини першої статті 208, частини першої статті 1055 ЦК України, для кредитного договору законом визначена обов`язкова письмова форма. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону. У силу частини першої статті 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до статей 7, 8 Закону України «Про електрону комерцію», продавець (виконавець, постачальник) товарів, робіт, послуг в електронній комерції під час своєї діяльності та у разі поширення комерційного електронного повідомлення зобов`язаний забезпечити прямий, простий, стабільний доступ інших учасників відносин у сфері електронної комерції до інформації про себе, визначену законодавством, а покупець, який приймає (акцептує) пропозицію іншої сторони щодо укладення електронного договору, зобов`язаний повідомити про себе інформацію, необхідну для його укладення. Згідно зі статтею 10 Закону України «Про електронну комерцію», електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (стаття 11 Закону). Відповідно до статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Умовами спірного договору визначено, що клієнт виконує дії передбачені даною офертою, зокрема, шляхом подання заявки на веб-сайті відповідача. Згідно із частиною дванадцятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту) вказується особа, яка створила замовлення. Отже, вказане положення законодавства передбачає альтернавні дії, які свідчать про підписання електронного договору, серед яких його підписання одноразовим ідентифікатором, що відповідає пункту 2.1 договору. Відповідно до пункту 12 частини першої статті 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги», електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис. На виконання вимог закону відповідачем ТОВ «СС Лоун» на своїй сторінці в мережі Інтернет на сайті www.ccloan.ua було розміщено Примірний кредитний договір та Правила надання коштів у кредит ТОВ «СС Лоун», які діяли на дату укладення договору, що є публічною пропозицією (договором оферти), який є публічним договором у розумінні статті 633 ЦК України. Частина восьма статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» зазначає, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції. Позивач пройшов процедуру ідентифікації в ІТС відповідача, надав згоду на обробку персональних даних, створив особистий кабінет, пройшов процедуру верифікації платіжної картки, обрав бажану суму кредиту, ознайомився із текстом примірного договору, відповідними правилами товариства, про що поставив відповідну відмітку в ІТС відповідача. Після прийняття позивачем умов кредитного договору, останній, уклав із відповідачем кредитний договір, який був підписаний відповідно до вимог ст.ст. 6, 8, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», а саме за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, після чого позивач отримав кредит в сумі 7000,00 грн. на картку [NUMBER] із іменем одержувача [PERSON] . Надання кредиту здійснено за допомогою сервісу "LiqPay" АТ КБ "Приватбанк", яке співпрацює з ТОВ "СС Лоун" на підставі договору № 3537 про надання послуг в системі "LiqPay" від 08.08.2019, шляхом перерахування коштів на платіжну картку, що підтверджується наявними у справі доказами щодо успішно проведеної транзакції типу "верифікація" та фінансової операції по переказу коштів, одержувач - [PERSON] . На переконання суду, саме позивач ініціював укладення такого договору, оформивши заявку на сайті товариства, підписавши договір з використанням аналогового підпису, оскільки паспортні дані клієнта, зазначені в оспорюваному договорі, повністю відповідають паспортним даним позивача, та позивачем не доведено, що його дані були використані шахрайським способом третіми особами. Суд вважає, що в ході розгляду справи було достовірно встановлено, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту, був укладений із додержанням письмової форми визначеної законом, оскільки, укладений з додержанням процедури визначеної Законом України «Про електронну комерцію» та підписаний позивачем шляхом застосування електронного підпису одноразовим ідентифікатором, у порядку визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідачем було надано повну інформацію про умови кредитування, оскільки, умови оспорюваного договору відповідають Правилам надання коштів у кредит, що розміщені на офіційному веб-сайті товариства та про ознайомлення позивача з якими зазначено при ідентифікацій позивача в ІТС відповідача. Оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину, а відтак твердження позивача про відсутність у нього волевиявлення на укладення договору є безпідставними. Слід відмітити, що лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється їхня воля. Окремо варто відзначити, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, позивач належним чином був ознайомлений із умовами надання коштів, доказів протилежного матеріали справи не містять, та позивачем таких доказів суду не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України, є його процесуальним обов`язком. Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальні засади цивільного права як свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства (ст. З Цивільного кодексу України). Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (а точніше - право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність тих чи інших дій у акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені. Суд не вбачає підстав для визнання спірного договору недійсним, оскільки, останній, вчинено з підстав повного виконання сторонами умов договору з дотриманням основних засад вчинення правочинів та у відповідності до вимог діючого законодавства України, про що свідчать наявні у справі докази. Обґрунтування позовних вимог не знайшли свого підтвердження наявними в матеріалах справи доказами, та позивачем не доведено факт відсутності у нього волевиявлення на укладення спірного правочину, не доведено обставин фактичного не отримання коштів позивачем та те, що рахунок, на який були перераховані кошти відповідачем безумовно не належить позивачу. Матеріали справи не містять достатніх доказів як про належність банківської картки, на яку були зараховані кредитні кошти, певному банку взагалі, так і про неналежність зазначеної картки позивачу, а відтак твердження сторони позивача про неотримання коштів, не укладення позивачем із ТОВ «СС ЛОУН» кредитного договору та факту неотримання кредитних коштів є недоведеними. Крім того, позивачем не доведено, що даний договір був укладений іншою особою, яка була б визнана винною у вчиненні злочину, передбаченого КК України, а наявність кримінального провадження не свідчить про таке. Саме лише звернення до правоохоронних органів не може бути розцінене як належний та допустимий доказ обґрунтованості позовних вимог. Факт вчинення кримінального правопорушення під час укладання спірного договору позики перевіряється правоохоронними органами в рамках розслідування кримінального провадження, ні обвинувального, ні виправдувального вироку на час розгляду даного позову судом не постановлено. З матеріалів даної справи не вбачається та не доведено позивачем, що він не є клієнтом сервісу з надання онлайн позик відповідача, та доказів вчинення шахрайських дій з грошовими коштами на рахунку позивача матеріали справи не містять та позивачем суду не надано. Саме лише твердження позивача про не підписання договору позики та відсутність його волевиявлення на укладення такого, за відсутності належних та допустимих доказів, не може бути достатньою підставою для задоволення позовних вимог. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості та достовірності, а також приймаючи до уваги те, що позивачем не надано суду достатніх та переконливих доказів, які б в своїй сукупності дали б змогу дійти висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, та порушення прав позивача, як споживача послуг, а тому суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає позовні вимоги безпідставними, недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed