Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та неповнолітніх [PERSON] і [PERSON] , в інтересах яких діє [PERSON] , у якому просить суд визнати відповідачів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач у справі [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 03 квітня 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Черкаської районної державної нотаріальної контори Зайцевою О.А., є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Разом із позивачем за вказаною адресою зареєстровані: син позивача - [PERSON] , [INFO] , сестра позивача - [PERSON] , [INFO] , та дві його племінниці: [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] . Позивач стверджує, що відповідач [PERSON] разом із своїми дітьми у зазначеному будинку не проживають більше дев`яти років, участі в утриманні домоволодіння не беруть, відносини із відповідачами у нього напружені, родинні стосунки сторони не підтримують, будь-які контакти відповідачів у [PERSON] відсутні. За інформацією позивача, сестра із племінницями давно виїхали до Російської Федерації. Разом з тим, позивач зазначає, що він із родиною проживає у селі Будище Черкаського району Черкаської області, регулярно відвідувати батьківський будинок у селі Сагунівка Черкаського району Черкаської області та належним чином утримувати його змоги не має, що призводить до стрімкої руйнації домоволодіння, а тому вирішив продати дім, однак, факт реєстрації місця проживання відповідачів у даному будинку перешкоджає позивачу належним чином розпорядитися своїм майном. При цьому, [PERSON] зауважує, що відповідачі у справі залишили будинок добровільно, більше дев`яти років не проживають у ньому без поважних причин, дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування житлом, не вчиняють, а їхні особисті речі у домі відсутні. З урахуванням наведеного, позивач вважає, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] . Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 21 квітня 2022 року відкрито провадження у справі та вирішено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін 27 травня 2022 року за наявними у ній матеріалами; залишено без задоволення клопотання позивача про виклик свідків, викладене у прохальній частині позовної заяви; запропоновано відповідачам протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення їм даної ухвали подати відзив на позовну заяву; встановлено позивачу триденний строк з дня отримання відзиву на позовну заяву для подачі до суду відповіді на відзив, а відповідачам - триденний строкдля подачі заперечення щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань та аргументів; залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів орган опіки та піклування - Службу у справах дітей Сагунівської сільської ради Черкаського району Черкаської області, зобов`язано позивача направити третій особі копію позовної заяви з додатками та встановлено останній п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали та копії позовної заяви з додатками для подання пояснень третьої особи /а.с. 22-25/. Додатково судом скеровано запит на адресу Сагунівської сільської ради Черкаського району Черкаської області з вимогою надати інформацію про те, чи фактично проживають [PERSON] та неповнолітні [PERSON] і [PERSON] за місцем реєстрації по [ADDRESS] /а.с. 31/. 27 травня 2022 року, у зв`язку з ненадходженням відповіді на вказаний запит, проведення розгляду справи відкладено до 13 червня 2022 року. Ухвалою суду від 13 червня 2022 року витребувано у Сагунівської сільської ради Черкаського району Черкаської області інформацію про те, чи фактично проживають [PERSON] та неповнолітні [PERSON] і [PERSON] за місцем реєстрації по [ADDRESS] ; а також зобов`язано Службу у справах дітей виконавчого комітету Сагунівської сільської ради Черкаського району Черкаської області надати суду письмовий висновок щодо розв`язання даного спору; судове засідання відкладено до 18 липня 2022 року /а.с. 48-50/. Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення розгляду справи. Зокрема, відповідачів було повідомлено про вказаний позов шляхом направлення копії позовної заяви разом з додатками та ухвалою суду за місцем їхньої реєстрації. Крім того, про відкриття провадження та можливість отримання копій процесуальних документів і позовної заяви з додатками відповідачів було додатково повідомлено через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. В ухвалі про відкриття провадження у справі від 21 квітня 2022 року сторонам було роз`яснено, що відповідно до частини 5 статті 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) за клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, та зазначено строки подання такого клопотання. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від будь-якої зі сторін до суду не надійшло, а, відтак, відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд вважає можливим розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами. Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк відповідачі не скористалися. Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03 квітня 2018 року, виданого державним нотаріусом Черкаської районної державної нотаріальної контори Зайцевою О.А., позивач у справі [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , з урахуванням Ѕ частки, від якої відмовилась дочка померлої [PERSON] /а.с. 8/. Право власності на зазначений вище будинок було зареєстровано за позивачем [PERSON] 03 квітня 2018 року, що підтверджено копією Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 119447060 від 03 квітня 2018 року /а.с. 9/. З копії Витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 54 від 31 січня 2022 року, виданого адміністратором Сагунівської сільської ради Черкаського району Черкаської області [PERSON], встановлено, що у будинку за адресою: [ADDRESS] ; зареєстровані, зокрема, відповідачі у справі: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] /а.с. 10/. Відповідно до копії Акту обстеження місця проживання № 02 від 03 лютого 2022 року, затвердженого головою Сагунівської сільської ради Бодяненко І.І., підписаного членами комісії у складі: депутата Сагунівської сільської ради Кононенко Н.М., сусідів: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але не проживають більше дев`яти років /а.с. 11/. Служба у справах дітей Сагунівської сільської ради Черкаського району Черкаської області, як орган опіки та піклування, надала висновок про недоцільність визнання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . У вказаному висновку зазначено, що згідно з інформацією, наданою виконавчим комітетом Сагунівської сільської ради № 316/04-09від 15 червня 2022 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Разом із нею зареєстровані діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Обстеженням умов проживання від 15 червня 2022 року встановлено, що в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] та її неповнолітніх дітей немає, де саме зараз знаходиться мати зі своїми дітьми [PERSON] та [PERSON] ніхто не знає, які умови проживання дітей не відомо. Водночас, Службою у справах дітей зауважено, що 24 лютого 2022 року Російська Федерація розпочала повномасштабне вторгнення на територію України, у зв`язку з чим мільйони українців виїхали невідомо куди, аби врятувати своє життя та свої родини. Оскільки неповнолітні діти не можуть самостійно обирати місце свого проживання, факт їхньої відсутності у воєнний час за адресою: [ADDRESS] , орган опіки та піклування вважає таким, що не є безумовною підставою для позбавлення дітей права користування житлом. Належними та допустимими доказами того, що неповнолітні діти набули право власності або право постійного користування іншим житлом, служба у справах дітей не володіє, а тому вважає, що на сьогодні є недоцільним визнання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням /а.с. 63-64/. Згідно з копією Акта обстеження умов проживання, затвердженого головою Сагунівської сільської ради Бодяненко І.І. 15 червня 2022 року, підписаного членами комісії: начальником ССД Сагунівської сільської ради Шапошник В.В., директором ЦНСП КЗ Сагунівської сільської ради Скибіцькою С.А. та адміністратором ЦНАП Сагунівської сільської ради [PERSON], що надійшов на адресу суду разом із висновком органу опіки та піклування, комісією встановлено, що у будинку за адресою: [ADDRESS] , мають постійне місце реєстрації відповідачі у справі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . На час обстеження умов проживання у домоволодінні знаходились майбутні покупці даного будинку та проводився капітальний ремонт. Зв`язку із сім`єю [PERSON] немає, де вони знаходяться членам комісії не відомо. За повідомленням власника [PERSON] , здійсненого у телефонному режимі, неповнолітні [PERSON] та [PERSON] проживають у Російській Федерації. Так як у домі проводяться ремонтні роботи та немає зв`язку із сім`єю [PERSON] , обстежити умови проживання дітей комісія не змогла /а.с. 66/. Стаття 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Дана норма кореспондується з положеннями частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), якою визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а статтею 150 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з частиною 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 4 статті 334 ЦК України передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Зміст зазначеної правової норми свідчить про те, що право власності позивача на будинок, яке включає право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, виникло після реєстрації цього права у встановленому законом порядку. За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням його володіння майном. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Разом з тим, згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Право на повагу до житла охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, та у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Звертаючись до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, позивач вказує, що вони не проживають за місцем реєстрації без поважних більше 9 років, а їхня реєстрація у житлі перешкоджає відчуженню належного йому домоволодіння за договором купівлі-продажу. Відповідно до статті 405 ЦК України, якою обґрунтовані позовні вимоги, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У постанові від 28 квітня 2020 року в справі № 761/20452/17 (провадження № 61-45637св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Зважаючи на те, що відповідачі у справі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є сестрою та племінницями позивача, а, отже, згідно з положеннями частини другої статті 3 СК України, не є членами його сім`ї, суд констатує, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми статті 71 ЖК УРСР, а не положення ст. 405 ЦК України, на які посилається позивач, обґрунтовуючи позов. Так, за змістом статті 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в закладах охорони здоров`я або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у відповідних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в закладах охорони здоров`я, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях; 4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; 6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім`ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання. У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Відповідно до законодавства України може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк. Статтею 72 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відсутність наймача або членів його сім`ї понад шість місяців без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати вказаними особами права користування житлом. Аналіз статті 71 Житлового кодексу Української РСР дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність наймача або членів його сім`ї понад шість місяців, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважності причин непроживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, предметом доказування у даній справі, з урахуванням змісту позовних вимог та правових підстав, за яких ці вимоги пред`явлено позивачем, є відсутність або непроживання відповідачів без поважних причин понад шість місяців у домоволодінні, власником якого є позивач. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідачів понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Подібні висновки висловлено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року в справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18), від 22 листопада 2018 року в справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), від 26 лютого 2020 року в справі №333/6160/17 (провадження № 61-7317св19), від 18 березня 2020 року в справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19), від 12 травня 2021 року в справі № 301/288/20 (провадження № 61-2566св21). На обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем долучено до матеріалів справи копію Акту обстеження місця проживання № 02 від 03 лютого 2022 року, затвердженого головою Сагунівської сільської ради Бодяненко І.І., підписаного членами комісії у складі: депутата Сагунівської сільської ради Кононенко Н.М., сусідів: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , згідно якого відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але не проживають більше дев`яти років /а.с. 11/. Оцінюючи вказаний документ, суд зауважує, що він взагалі не містить опису фактів та обставин, за яких комісія дійшла висновку про те, що відповідачі дійсно не мешкають за вказаною адресою такий тривалий час. Разом з цим, суд констатує, що актом встановлюється наявність або відсутність будь-якої події у момент його складання, а, відтак, виходом 03 лютого 2022 року неможливо встановити відсутність або наявність наймача та членів його сім`ї понад 9 років. За вказаних обставин, такий доказ може мати правове значення лише у сукупності з іншими доказами у справі, що підтверджують факт відсутності відповідачів без поважних причин у житловому приміщенні, яким вони мають право користування. Інших відомостей, що мають значення для розгляду даної справи та підтверджують відсутність відповідачів у вказаному будинку понад встановлені законом строки, суду не надано. Так, з Акту обстеження умов проживання, затвердженого головою Сагунівської сільської ради Бодяненко І.І. 15 червня 2022 року, підписаного членами комісії: начальником ССД Сагунівської сільської ради Шапошник В.В., директором ЦНСП КЗ Сагунівської сільської ради Скибіцькою С.А. та адміністратором ЦНАП Сагунівської сільської ради [PERSON], що надійшов на адресу суду разом із висновком органу опіки та піклування, вбачається, що у будинку за адресою: [ADDRESS] , мають постійне місце реєстрації відповідачі у справі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Зв`язку із сім`єю [PERSON] немає, де вони знаходяться членам комісії не відомо. При цьому, час відсутності відповідачів у житлі не зазначено /а.с. 66/. Встановити день, коли відповідачі залишили житлове приміщення, який би дав початок точному відліку часу відсутності останніх за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання, не представляється можливим. З огляду на вищевикладене, у суду відсутні підстави вважати, що факт непроживання відповідачів за адресою: [ADDRESS] ; без поважних причин понад встановлені строки (понад шість місяців) являється доведеним. Доказів того, що відповідачі втратили інтерес до права користування спірним житловим приміщенням, матеріали справи також не містять. Разом з тим, суд зауважує, що в постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року в справі № 759/19579/17 (провадження № 61-4520св21) вказано, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише при досягненні повноліття, оскільки в силу свого віку малолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі № 554/3289/20 (провадження № 61-2951св21), Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20), Верховного Суду від 02 серпня 2021 року в справі № 755/604/20 (провадження № 61-8063св21). Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» дитиною є особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше. ЦК України визначає різні обсяги цивільної дієздатності, зокрема, фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має часткову дієздатність (малолітня особа (ст. 31 ЦК України), а особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років має неповну цивільну дієздатність фізичної особи (ст. 32 ЦК України). Відповідно до частини 2 статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] , [INFO] , на момент розгляду і вирішення справи не досягла чотирнадцярічного віку, а тому, відповідно до чинного законодавства, не набула достатнього обсягу дієздатності, щоб самостійно обирати місце проживання. Відтак, навіть за умови доведення її непроживання у спірному домоволодінні, даний факт є таким, що обумовлений поважними причинами, і не є підставою для позбавлення дитини права користування житлом. Крім того, при ухваленні рішення суд зважає на те, що 24 лютого 2022 року Російська Федерація розпочала повномасштабне вторгнення на територію України, у зв`язку з чим велика кількість громадян змушена була тимчасово залишити своє житло. З огляду на вищевикладене, заявлені позовні вимоги суд вважає безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Питання щодо судових витрат судом вирішуються відповідно до положень статті 141 ЦПК України. У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог позивача, який звільнений від сплати судового збору як особа з інвалідністю ІІ групи /а.с. 7/, судові витрати у справі слід віднести на рахунок держави. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed