Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-26 00:00:00

23 липня 2021 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 липня 2021 року цивільну справу № 753/14981 передано судді Шаповаловій К.В. Фактично справу було передано судді 02 серпня 2021 року. 02 вересня 2021 року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою суду від 03 вересня 2021 року відкрито провадження у справі. Призначено розгляд позовної заяви за правилами спрощеного позовного провадження в судове засідання на 04 листопада 2021 року на 12:00 год. 01 жовтня 2021 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно. Ухвалою суду від 04 листопада 2021 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно було залишено без руху на надано відповідачу строк на усунення недоліків, вказаних в ухвалі. 26 листопада 2021 року на адресу суду надійшла заява відповідача про повернення зустрічної позовної заяви та повернення сплаченого судового збору у розмірі 2806,33 грн. Ухвалою суду від 01 грудня 2021 року зустрічну позовну заяву було повернуто заявнику. Разом з тим заявнику було повернуто судовий збір у розмірі 2 806, 33 грн. 23 грудня 2021 року у судовому засідання представник позивача, відповідачка та представник відповідача надали пояснення щодо предмету спору та розгляд справи було відкладено на 01 березня 2022 року на 10:00 год для виклику свідків. Судове засідання призначене на 01 березня 2022 року не відбулось, оскільки відповідно до розпорядження голови Дарницького районного суду м. Києва від 24 лютого 2022 року № 2-вс у зв`язку з введенням на території України 24 лютого 2022 року воєнного стану відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, з метою збереження життя та здоров`я працівників суду та відвідувачів оголошено здійснення розгляду лише кримінальних проваджень, у яких особи тримаються під вартою та у разі наявності клопотань, що потребують невідкладного розгляду, а також припинено пропуск до приміщення суду усіх відвідувачів, окрім учасників судового процесу за заявами та клопотаннями, що потребують невідкладного розгляду. Згодом судове засідання було призначено на 02 червня 2022 року на 10:00 год. У судове засідання призначене на 02 червня 2022 року з`явилися сторони, зокрема позивач, який також надав пояснення щодо поданого ним позову, та їхні представники, надали додаткові пояснення по суті спору. Окрім того в судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 2 червня 2022 року витребувано від учасників справи інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомості, який розташований за адресою: [ADDRESS] (стосовно зареєстрованого права власності на вказаний об`єкт). У судовому засіданні оголошено перерву до 26 липня 2022 року. 16 та 17 червня 2022 року на виконання вимог ухвали суду від 2 червня 2022 року до суду надійшли заяви від представників позивача та відповідача щодо долучення до матеріалів справи довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомості, який розташований за адресою: [ADDRESS] . У судове засідання 26 липня 2022 року з`явився представник позивача, відповідачка та представник відповідача. Представник позивача та позивач, надаючи пояснення суду, вказали, що позивач та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 27 грудня 1995 року по серпень 2021 року. Фактично шлюбні відносини між сторонами припинились у листопаді 2019 року. За час перебування у шлюбі подружжям була придбана квартира за адресою: [ADDRESS] . Оскільки квартира була придбана за спільні кошти подружжя просили суд в порядку поділу майна подружжя визнати за позивачем та відповідачем (за кожним окремо) право власності на Ѕ частину вказаної квартири. Крім того, позивач вказав, що раніше вони проживали у місті Донецьку, він працював у нічному клубі, офіційно працевлаштований не був, але вночі працював, а вдень був дома, допомагав з дітьми. Коли приїхали до м. Києва він шукав роботу, навчався на курсах масажу, але пізніше влаштувався працювати кухаром магазині «Сільпо». Зауважив, що займався вихованням дітей, відвідував їх концерти, водив на заняття до різних гуртків. Вказав, що гроші на квартиру в Києві вони «збирали» разом з дружиною, на його заробітну плату жили, а заробітну плату дружини відкладали на квартиру. Для купівлі квартири вони оформили кредитний договір на дружину, оскільки тих грошей, що у них було, не вистачало. Перші 4 місяці після оформлення кредиту сплачували його разом, а коли почав проживати окремо від родини - кошти не надавав. Зазначив, що сплачував кошти за комунальні послуги, коли вони проживали на орендованій квартирі в м. Києві. Також вказав, що у місті Донецьку у них з дружиною є квартира, що належала йому та їй на праві власності (по Ѕ частині), вказану квартиру вони продали, а гроші витратили на придбання квартири у м. Києві. Відповідачка у судових засідання заперечувала проти поданого позову, вказала, що всі гроші, які були витрачені на придбання квартири у м. Києві є її особистою власністю, це її заробітна плата. Вона багато та тяжко працювала, щоб забезпечувати родину. Позивач їй не допомагав ні з дітьми, ні матеріально, грошей не заробляв, були випадки, коли він бив дітей, викликали поліцію. Позивач не водив дітей на гуртки, сидів дома та постійно робив ставки. Відпочинок родини та навчання дітей оплачувались з її заробітної плати. Відповідач робив ставки та витрачав кошти. Вказала, що ті кошти, які відповідач отримував як заробітну плату є незначними та не можуть підтвердити факт придбання спірного майна за спільні кошти подружжя. Вказала, що відповідач, коли вони проживали у м. Києві, давав їй 7000 грн до того моменту як пішов з родини, а також купив молодшій дитині мобільний телефон. Зауважила, що квартиру в м. Донецьку ніхто не продавав, вона належить їй та позивачу на праві спільної часткової власності. Просила суд відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача у судових засіданнях вказав, що позивачем до позовної заяви не додано доказів того, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя, а придбання її в період шлюбу автоматично не надає їй статусу спільного майна подружжя. До відзиву на позов надано достатньо доказів на підтвердження того, що квартира були придбана саме за кошти відповідачки, вона мала достатню заробітну плату. Крім того, відповідачка уклала кредитний договір для можливості внести оплату за спірну квартиру в розмір 700 000 грн, які сплачувала (повертала кредит) самостійно без допомоги позивача. Друга частина суми, що була сплачена за квартиру у розмірі 706749,83 грн - це особисті заощадження відповідачки, оскільки позивач не мав такого заробітку (доходів), який би був достатнім для внесення коштів на придбання квартири. Вказав, що відповідачка протягом всього життя несла витрати на утримання родини та майна, сплачувала за орендоване житло, комунальні послуги, навчання та розвиток дітей. Зауважив, що з урахуванням того, що спірна квартира є двокімнатною, в сім`ї 3-є дітей, відносини між позивачем та відповідачем напружені, встановити спільний порядок користування квартирою неможливо. Просив також у задоволенні позовних вимог відмовити. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] (син позивача та відповідача) вказав, що він єдиний хто в родині вирішив спілкуватись з обома батьками. Відносини з батьком у нього дружні. Вказав, що батько пішов з родини, бо у нього напружені відносини з матір`ю, це було загальне рішення батьків. Після того, батько приходив до них 1 раз, коли намагався помиритись із матір`ю. Зауважив, що чому батько не працював йому не відомо, знає, що він влаштувався працювати кухаром, отримував заробітну плату 12-14 тис. Зазначив, що батько брав у нього в борг 10000 грн. Коли вони проживали у м. Маріуполь, батько сидів дома, готував їжу, прибирав в квартирі та займався ставками на грі. Знає, що квартиру в м. Києві придбали за 58 тис доларів, всі гроші заробляла мама, на її заробітну плату купляли долари та збирали, а жили за гроші батька. Вказав, що батько давав мамі 7000 грн на родину до того як пішов з родини. Знає, що за його навчання сплачували батьки разом, батько один раз вніс оплату за його навчання, розмір суми він не знає. Також вказав, що 1,6 року назад батько купив йому мобільний телефон. За його навчання в гуртках платила мама. Вказав, що не заперечує, щоб батько жив з ними, але якщо це буде влаштовувати маму. Вказав, що були випадки, коли батько міг його вдарити, але вважає, що це було у виховних цілях та не ображається на батька. Були випадки, коли батько шкодив майно (телефон, ноутбук брата). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] (син позивача та відповідача) вказав, що з батьком у нього непогані стосунки. Коли вони з родиною приїхали до м. Києва проживали в орендованій квартирі, за яку сплачувала кошти мама. Батько ходив на курси масажу, потім мама допомогла знайти йому роботу кухаром. Коли батьки купили квартиру в м. Києві, батько прожив з ними 4 місяці, а потім пішов з родини. Він навчається на 2-го курсі інституту, за навчання сплачує мама, за підготовку до ЗНО також платила мама. Знає, що батько давав частину своєї заробітної плати на купівлю продуктів харчування для родини, десь 6 -7 тис грн., при цьому заробітна плата батька була десь 12-13 тис грн. Батько іноді допомагає грошима, якщо він просить у нього грошей, то батько не відмовляє. Зазначив, що батько не водив його та брата до гуртків, відвідував концерти та змагання брата, Коли не працював- сидів дома, купляв зошити та щось в них записував. Вказав, що в дитинстві батько міг вдарити його та братів ременем, але вважає, що це було все у виховних цілях та не тримає образ на батька. Також вказав, що в м. Донецьку є квартира, яка належить його батькам, що з нею зараз йому не відомо. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, його представника відповідача, її представника, свідків, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 27 грудня 1995 року між позивачем та відповідачкою був укладений шлюб, який зареєстрований міським відділом реєстрації актів громадського стану м. Донецьк, актовий запис № 1191, що підтверджується копіює свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 12). Від шлюбу подружжя мають 3-х повнолітніх дітей (а.с. 13-15). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30 серпня 2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 26 липня 2019 року [PERSON] придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с. 89-92). Згідно із пунктом 1.6 договору, вказана квартира купується [PERSON] за згодою чоловіка [PERSON] , [INFO] , яка викладене у заяві, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Воробйовою К.В. Пунктом 2.1 договору визначено, що за домовленістю сторін зазначене в пункті 1.1. договору майно продається за ціною 1406750 грн., що є еквівалентом 55194,07 доларів США та сплачуються покупцем продавцю наступним чином: 706749,83 грн, що є еквівалентом 27729,45 доларів США сплачено покупцем продавцю до підписання цього договору, а 700 000 грн, що є еквівалентом 27464,62 долара США сплачуються на поточний рахунок продавця, відкритий в АБ «Укргазбанку» в день підписання цього договору. 26 липня 2019 року між відповідачем [PERSON] та ПАТ АБ «Укргазбанк» укладено кредитний договір № 16-К/19-VIP (а.с. 102-110). Відповідно до пункту 1.1., 1.2 договору банк надає позичальнику кредит у сумі 700 000 грн на придбання житлової нерухомості: двокімнатної квартири загальною площею 68,9 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 2.3 договору визначено, що кредит забезпечується фінансовою порукою [PERSON] . Крім того, 26 липня 2019 року між [PERSON] та ПАТ АБ «Укргазбанк» укладено договір іпотеки без оформлення заставної (а.с. 94-101). Згідно із пунктом 2.1 договору предметом іпотеки є нерухоме майно: двокімнатна квартира загальною площею 68,9 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 2.3.5.1 вказаного договору визначено, що предмет іпотеки знаходиться у спільній сумісній власності з [PERSON] , [INFO] . Для вчинення правочину надано нотаріально засвідчену заяву [PERSON] про згоду на передачу предмета іпотеки в забезпечення виконання зобов`язань іпотекодавця ( [PERSON] ) за кредитним договором від 26 липня 2019 року № 16-К/19- VIP. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 29 червня 2021 року спірна квартира зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] (а.с. 16). Згідно із довідкою ПАТ «Укргазбанк» від 9 жовтня 2020 року станом на 8 жовтня 2020 року [PERSON] повністю виконала зобов`язання по кредитному договору від 26 липня 2019 року № 16-К/19- VIP (а.с. 143). За правилами статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 757/45050/15, від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17, від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18, від 7 квітня 2020 року у справі № 199/3645/17, від 10 лютого 2021 року у справі № 759/5338/18). Заперечуючи проти позовних вимог та зазначаючи, що спірна квартира є її особистою власністю, відповідачка надала суду на підтвердження зазначеного, зокрема, довідки про її доходи (заробітну плату з 2008 по 2020 роки). Обґрунтовуючи те, що спірна квартира була придбана за її особисті збереження відповідачка як на доказ того посилалась виключно на її офіційні доходи. В той же час, згідно із частиною другою статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Отже, з огляду на норми чинного законодавства України заробітна плата не є власними коштами одного з подружжя. Відповідачкою не було надано суду доказів існування домовленості між подружжям щодо встановлення іншого режиму заробітної плати кожного з подружжя, ніж визначено нормами законодавства. З урахуванням вказаної норми, розмір заробітної плати позивача, який як вказала відповідачка в 11 разів менший від її доходу, не спростовує режиму спільної сумісної власності подружжя на такий об`єкт, а також не впливає на визначення того, чи є спільною сумісною власність майно подружжя, придбане в тому числі за рахунок таких коштів. Щодо доводів відповідача про те, що для сплати частини коштів за квартиру нею був оформлений кредит, який вона сплачувала самостійно, суд зазначає таке. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї. Як зазначалось вище, кредитний договір між відповідачкою та банком був укладений саме для придбання нерухомого майна - квартири, а отже укладений в інтересах сім`ї та отримані за таким договором кошти були використані в інтересах сім`ї. При цьому в договорі іпотеки, а саме пункті 2.3.5.1 зазначено, щопредмет іпотеки знаходиться у спільній сумісній власності з [PERSON] . Для вчинення правочину надано нотаріально засвідчену заяву [PERSON] про згоду на передачу предмета іпотеки в забезпечення виконання зобов`язань іпотекодавця ( [PERSON] ) за кредитним договором від 26 липня 2019 року № 16-К/19- VIP. Договір купівлі-продажу майна не містить відомостей про те, що квартира за адресою: [ADDRESS] купується подружжям за особисті кошти відповідачки. Майно придбане за запозичені (кредитні) кошти та оформлене на одного з подружжя все одно є об`єктом спільної сумісної власності і підлягає поділу судом оскільки не входить до переліку майна, передбаченого ст. 57 СК України - "майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка." Окрім цього для суду важливим є встановлений факт, що нерухомість була придбана в інтересах сім`ї, тому відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договори купівлі-продажу, кредиту та іпотеки створюють обов`язки для обох з подружжя і після розлучення. Отже, судом встановлено, що спірна квартира придбана в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та за їх згодою частково за кредитні кошти, які використані в інтересах сім`ї для придбання житла, а отже кредитний договір в інтересах сім`ї породжує цивільні права та обов`язки для обох із подружжя. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Тобто, у подружжя, крім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержану частково за рахунок останніх квартиру, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Разом з тим, це не змінює статус спільності набутої під час шлюбу квартири за запозичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї саме на придбання цього майна. Спірна квартира не є особистою приватною власністю відповідача [PERSON] , а вона не позбавлена можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених нею після розірвання шлюбу коштів в рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, і це є її процесуальним обов`язком. Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як встановлено в статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно із частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Приведені норми закону та досліджені обставини в ході судового розгляду дають підстави зробити висновок про те, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана під час юридичного шлюбу подружжя, тобто є їх спільним сумісним майном. Відповідно до приписів статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачкою не спростована презумпція спільності права власності подружжя на придбану у період шлюбу з позивачем квартиру за адресою: [ADDRESS] . Звертаючись із позовом до суду позивач просив визнати за ним та відповідачкою право власності на спірну квартиру по Ѕ частині кожному. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року у справі № 6-399цс17, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 Сімейного кодексу України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Під час розгляду справи встановлено, що хоча офіційно шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано у серпні 2021 року, фактично шлюбні відносини між подружжям припинились з листопада 2019 року. Вказане не заперечується ані позивачем, ані відповідачем та підтверджується, зокрема показами свідків, допитаних у судовому засіданні. З банківської виписки по особовому рахунку відповідачки, яка долучена до матеріалів справи, вбачається, що до листопада 2019 року подружжям було сплачено на погашення кредитних зобов`язань - 112600 грн. Інша частина кредитних коштів була сплачена відповідачкою у період з листопада 2019 року (після фактичного припинення шлюбних відносин) по 9 вересня 2020 року та становила 643400 грн (а.с. 137-138). Враховуючи надані відповідачкою довідки про доходи, зокрема у період з листопада 2019 року по грудень 2020 року, зважаючи на розмір щомісячної заробітної плати у цей період, який варіюється від 27594,13 грн до 551687,47 грн (нарахованої заробітної плати), з огляду на розмір суми, яка щомісячно вносилась на погашення кредитних зобов`язань за кредитним договором від 26 липня 2019 року, суд доходить до висновку, що після фактично припинених шлюбних відносин відповідачка вносила свої власні (не спільні кошти подружжя) кошти на виконання зобов`язань за таким договором. Визначаючи частки кожного з подружжя у праві власності на квартиру, суд зазначає, що з урахуванням встановлених обставин, 54,26% квартири є спільним сумісним майном подружжя, що підлягає поділу на загальних підставах. Частка відповідачки, що є особистою приватною власністю у спірній квартирі становить 45,74 %. Зважаючи на викладене вище, суд вважає, що у порядку поділу спільного майна подружжя, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] , за відповідачкою повинно бути визнано право власності на 72,87 %, а за позивачем - право власності на 27,13%. Відповідно до вимог статей 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя підлягають частковому задоволенню, а саме слід визнати за позивачем право власності на 27,13 % квартири, а за відповідачкою право власності на 72,87 % квартири. Відповідно частини першої статті 141 ЦПК України, у порядку розподілу судових витрат між сторонами суд присуджує до стягнення з відповідачки на користь позивача судовий збір за подання позову до суду в розмірі 3079,26 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial