Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-28 00:00:00

25.09.2019 [PERSON] звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що в період з 2012 року по 2014 рік вона із відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано згідно з рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22.07.2014. При цьому подружнє життя та ведення спільного господарства між ними було припинене з травня 2013 року, а з червня 2014 року вони проживають окремо один від одного. Від шлюбу у них є син [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу відповідач проживає окремо за адресою [ADDRESS] . Відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 22.07.2014, за згодою сторін, дитина залишилася проживати з матір`ю. Однак 29.03.2019 відповідач, ігноруючи судове рішення, без відома і дозволу позивача, самочинно забрав дитину до себе за місцем проживання і утримує її до цього часу. Спроби позивача повернути дитину виявилися безрезультатними, відповідач не тільки не повертає матері сина, а й усіма можливими методами перешкоджає навіть побаченням із ним. Враховуючи те, що відповідач відмовився добровільно повернути позивачу дитину та незаконно утримував її, позивач була звернутися до суду із позовом про негайне відібрання дитини. В подальшому дитина буде надалі проживати з матір`ю, як це зазначено у рішенні суду від 22.07.2014. При цьому відповідач фактично з липня 2014 року не брав участі у вихованні та утриманні дитини, ще до розлучення та до моменту незаконного відібрання сина 29.03.2019 він проживав із матір`ю та в повному обсязі забезпечувався нею. Увесь цей час всі питання догляду, розвитку та лікування дитини мати вирішувала самостійно, батько ж дитини участі у вихованні сина брав, не цікавився його життям та здоров`ям, матеріально його не забезпечував. Крім того, оскільки у малолітньої дитини були порушення мовлення та дикції, позивач, перебуваючи на території Німеччини, зверталася за професійною допомогою до логопеда, внаслідок чого за період з 17.10.2018 по 11.01.2019 та з 25.01.2019 по 14.03.2019 нею було витрачено на заняття із логопедом грошові кошти у сумі 1 017,11 Євро, що в гривневому еквіваленті становить 28 468,90 грн. Крім того, у період з 2016 року по березень 2019 року позивачем здійснювались додаткові витрати на утримання дитини, а саме на купівлю (оплату) одягу, іграшок, медикаментів, відвідування спортивних гуртків, оплату медичних оглядів на загальну суму 134 544,29 грн. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханням змінити своє ставлення до дитини та надавати матеріальну допомогу на її утримання, однак всі її прохання залишалися поза увагою. Із урахуванням наведеного, з огляду на те, відповідач є працездатним, отримує дохід, має нерухоме майно, приватний будинок загальною житловою площею 102 кв.м., земельну ділянку площею 0,0532 га, транспортний засіб марки BMW, його стан здоров`я дозволяє працювати, позивач вважає, що він здатний сплачувати аліменти на утримання їхнього неповнолітнього сина в частковому виразі від розміру середньої заробітної плати у місті Києві, яка відповідно до даних Державної служби статистики України станом на липень 2019 року становила 16 249,00 грн. На підставі викладеного, посилаючись на норми статей 141, 150, 180, 182-184 Сімейного кодексу України, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь: аліменти на утримання їхнього сина [PERSON] , [INFO] , за минулий час, а саме за період з серпня 2014 року до серпня 2019 року, у розмірі 1/4 частини від розміру середньої заробітної плати у місті Києві, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини, що відповідно до розрахунку становить 134 403,00 грн.; аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/4 частини від розміру середньої заробітної плати у місті Києві, що становить 16 249,00 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років щомісячно, починаючи стягнення з 23.09.2019 і до повноліття дитини; додаткові витрати на утримання сина в сумі 81 506,60 грн., що становить половину понесених позивачкою витрат на купівлю (оплату) одягу, іграшок, медикаментів тощо; а також витрати на правову допомогу у розмірі 25 000,00 грн. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 25.09.2019 справу було передано у провадження судді Васильченка О.В. Ухвалою судді від 16.01.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 08.09.2020 представником позивача було заявлено клопотання про об`єднання даної справи зі справою №755/12311/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи Служба у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації, про негайне відібрання дитини у батька, у задоволенні якого було відмовлено згідно з ухвалою суду від 08.09.2020. Крім того, 08.09.2020 відповідач [PERSON] заявив клопотання про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №758/6113/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину. Ухвалою суду від 08.09.2020 у задоволенні вказаного клопотання відповідача відмовлено. 16.09.2020 відповідачем подано до суду відзив на позов, у якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи на їх безпідставність та необґрунтованість. Зокрема, відповідач зазначив, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 03.09.2018, ухваленим у цивільній справі №758/13198/16-ц, було встановлено обставини, які повністю спростовують доводи позивача, наведені в обґрунтування позовних вимог та які в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доведенню у даній справі. Так, під час розгляду справи судом було встановлено, що відповідач постійно купував одяг, їжу, всі необхідні речі для утримання свого сина, протягом 2015-2017 року спілкувався з дитиною, а факт нехтування ним виконання батьківських обов`язків по відношенню до сина не знайшов свого підтвердження. Відповідач також вказує на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів за минулий час (до подання позову), тобто нею не доведено порушеного права. Крім того, доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості ніяким доказом не підтверджено і останній не підписано, а відтак розрахунок витрат на дитину не є належним та допустимим доказом у справі, достовірність якого викликає сумніви у відповідача. Доводи ж позивача в тому, що відповідач самочинно забрав дитину та утримує її, повністю спростовуються постановою Київського апеляційного суду від 24.09.2019 у цивільній справі №758/13198/16-ц, якою було встановлено преюдиційні обставини, які не підлягають повторному доведенню у даній справі. Зокрема, апеляційним судом було встановлено, що на підставі рішення місцевого загального суду м. Кельн Німеччини від 28.11.2018 поліція та державні виконавці 29.03.2019 повернули відповідачу його сина до України та з того часу останній проживає разом із батьком за адресою с. Шевченкове Києво-Святошинського району Київської області. Крім того, той факт, що дитина проживає разом із відповідачем з 29.03.2019, було визнано представником позивача у судовому засіданні 08.09.2020. У судовому засіданні представник позивача, який приймав участь у режимі відеоконференції з використанням системи відеоконференцзв`язку EasyCon, підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позову, посилаючись на доводи, наведені у відзиві на позовну заяву. Крім того, представником відповідача заявлено клопотання про покладення на позивача понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі в сумі 42 500 грн., а також витрат по сплаті судового збору. Представник позивача щодо задоволення такого клопотання заперечив. Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статі 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема, статтею 180 СК України, якою на батьків покладено обов`язок утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; та інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Частиною першою статті 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно із ч.1 ст. 184 цього Кодексу суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Як встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано згідно з рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22.07.2014, ухваленим у справі №758/7090/14-ц. Від шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] . Відповідач є батьком [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження останнього серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідач фактично з липня 2014 року не брав участі у вихованні та утриманні дитини, ще до розлучення та до моменту незаконного відібрання сина 29.03.2019 він проживав із матір`ю та в повному обсязі забезпечувався нею. Увесь цей час всі питання догляду, розвитку та лікування дитини мати вирішувала самостійно, батько ж дитини участі у вихованні сина брав, не цікавився його життям та здоров`ям, матеріально його не забезпечував. Оцінюючи такі її доводи, судом враховується наступне. 03.09.2018 Подільським районним судом м. Києва ухвалено рішення у цивільній справі №758/13198/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення порушень прав батька, яким у задоволені первісного позову відмовлено та зустрічний позов задоволено. Зобов`язано [PERSON] у 5-ти денний строк з дня набрання рішенням суду законної сили усунути перешкоди у спілкуванні з сином [PERSON] , [INFO] . Визначено наступний порядок участі батька [PERSON] у вихованні сина [PERSON] , [INFO] : - особисті побачення кожного понеділка, четверга та суботи протягом двох годин без присутності матері; - з 10 години 00 хвилин суботи до 18 години 00 хвилин неділі перебування [PERSON] , [INFO] , з ночівлею за місцем проживання батька [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з урахуванням розпорядку дня дитини, її стану здоров`я та особистого бажання; - спільний відпочинок один раз на рік, на протязі 10 днів в літній період пори року, без супроводу матері. Постановою Київського апеляційного суду від 24.09.2019 вказане судове рішення залишено без змін. Як вбачається зі змісту рішення апеляційної інстанції, суд врахував, що допитана в суді першої інстанції свідок [PERSON] пояснила, що з [PERSON] знайома з літа 2014 року, вперше [PERSON] з дитиною побачила в 2015 році, останні приїздили до Херсона, в дитини були проблеми з мовленням. На той час дружина [PERSON] також приїздила до Херсону, навіть за відсутності останнього. Вказала, що неодноразово бачила як [PERSON] спілкується з дитиною, купує всі необхідні речі для розвитку свого сина, відносини у них були хороші, які притаманні батьку та сину. Батько приїздив з Києва до Херсона кожні 1,5-2 місяці, відвідували розважальні центри, один з яких є у власності свідка. Допитана в суді першої інстанції свідок [PERSON] пояснила, що з [PERSON] перебуває у фактичних шлюбних відносинах 3 роки, була свідком того, що останній перебуває у гарних стосунках з дитиною. Син [PERSON] проживав у Херсоні з 2014 року з матір`ю [PERSON] . [PERSON] часто проводив час із сином, до Києва дитина приїжджала на 7-10 днів. Тиску на дитину не було, [PERSON] постійно купував одяг, їжу, всі необхідні речі для утримання свого сина, спілкувався з дитиною протягом 2015-2016 років. Суд не мав підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, оскільки відсутні дані про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи, їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим наданим доказам. Крім того, до матеріалів справи було долучено копії чеків, касових документів за період з 2015-2016 років на придбання дитині одягу, взуття, ліків, іграшок (т.1, а.с. 66-72). Про спілкування дитини з батьком свідчать також спільні фотографії останніх за період 2015-2017 років (т.1, а.с. 96-98). Встановивши вказані обставини, суд дійшов правильного висновку, що факт нехтування [PERSON] виконання батьківських обов`язків по відношенню до малолітнього сина - [PERSON] не знайшов свого підтвердження, оскільки останнім вчинялись дії щодо підтримання стосунків із сином, вживались заходи для участі у житті та вихованні дитини. Враховуючи вищевказане, суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні первісного позову. Судом апеляційної інстанції також було встановлено, що малолітній [PERSON] з жовтня 2017 року виїжджав на територію іноземної держави, а саме до Федеративної Республіки Німеччина, оскільки [PERSON] уклала шлюб з громадянином Німеччини [PERSON] та переїхала на проживання до Німеччини разом із своїм малолітнім сином [PERSON] та [INFO] народила дитину від вказаного шлюбу [PERSON] . В апеляційному суді в судовому засіданні [PERSON] пояснив, що у нього були перешкоди у спілкуванні з сином, оскільки [PERSON] після ухвалення заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 05.12.2016 року без його згоди змінила місце проживання дитини та вивезла сина до Німеччини. Знаходження малолітнього сина в іноземній державі перешкоджало вільному спілкуванню та побаченню його з батьком. Крім того, [PERSON] не давала побачень з дитиною, не приймала від батька подарунки для сина [PERSON] на день народження і негативно налаштовувала [PERSON] проти рідного батька. На підставі рішення місцевого загального суду м. Кельн від 28 листопада 2018 року, поліція та державні виконавці м. Кельн Німеччини 29 березня 2019 року повернули його сина [PERSON] до України. Починаючи з 29 березня 2019 року син проживає з ним за адресою: с. Шевченкове, Києво - Святошинський район, Київська область. Восени цього року [PERSON] пішов до школи за місцем проживання [PERSON] . До школи його збирав та відводив батько. За увесь цей час, починаючи з 29 березня 2019 року мати [PERSON] лише два рази навідувала сина [PERSON] , матеріальної допомоги на утримання сина не надає. У відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Із урахуванням наведеного, суд визнає необґрунтованими доводи позивача, наведені в обґрунтування позову, та доведеними твердження відповідача, наведені в заперечення позовних вимог. Крім того, судом враховується, що факт проживання дитини разом із відповідачем з 29.03.2019 було визнано представником позивача [PERSON] у судовому засіданні 08.09.2020, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 75). Враховуючи вищенаведені норми законодавства, а також встановлені судом обставини справи, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт перебування неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , на її повному утриманні, а також факт ухилення відповідача від його обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Водночас, в ході розгляду справи судом встановлено, що фактично неповнолітній [PERSON] з 29.03.2019 проживає разом із батьком [PERSON] за адресою с. Шевченкове Києво-Святошинського району Київської області. На підставі викладеного, встановивши, що фактично з 29.03.2019 року дитина проживає разом із батьком та перебуває на його утриманні, а також виходячи із того, що сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів з 23.09.2019 до повноліття дитини є необґрунтованими, у зв`язку з чим в їх задоволенні слід відмовити. Крім того, суд вважає недоводеними позовні вимоги про стягнення аліментів за минулий час, а саме за період з серпня 2014 року до серпня 2019 року. Так, у відповідності до ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач надасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. Разом із цим, матеріали справи не містять доказів, що позивач вживала до подачі позову до суду належних заходів щодо одержання аліментів з відповідача, як і не надала доказів ухилення відповідача від сплати аліментів в розумінні ч. 2 ст. 191 СК України. Глава 15 Сімейного кодексу України передбачає ряд самостійних способів отримання аліментів: за рішенням суду (ч.3 ст. 181 Сімейного кодексу України), за ініціативою платника чи одержувача (ст. 187 Сімейного кодексу України, шляхом подачі відповідних заяв за місцем роботи заявника), за договором між батьками про сплату аліментів на дитину (ст. 189 Сімейного кодексу України, при цьому, такий договір підлягає укладенню в письмовій формі та нотаріальному посвідченню, тому факт його укладення не може підтверджуватись показаннями свідків). Отже, для підтвердження вжиття позивачем відповідних заходів вона для вирішення питання про стягнення з відповідача аліментів за минулий час має надати належні достатні та допустимі докази про вжиття будь-яких заходів, спрямованих на отримання від відповідача аліментів одним з описаних вище способів та докази того, що такі заходи не принесли результату у зв`язку з ухиленням відповідача від надання утримання дитині. Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення аліментів за минулий час не підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину, суд враховує наступне. Згідно з частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними у кожному конкретному випадку. Відповідно до частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Аналіз указаних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу, тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Ураховуючи наведене, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13.09.2017 у справі № 6-1489цс17. Наявність додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Тому, заявляючи вимоги про одноразове стягнення додаткових витрат на дитину, необхідно надати докази усієї суми фактично понесених витрат, в той час, як заявляючи про періодичні або постійні витрати, позивач повинен довести їх необхідність. Відтак в даній справі тягар доказування наявності особливих обставин, за якими у одного з батьків, з ким проживає дитина, виникли додаткові витрати на її утримання, а також розмір самих витрат, покладено на позивача. В той же час в разі заперечення позову, відповідач повинен доказати обставини, що мають істотне значення та можуть бути враховані судом при визначенні розміру його участі у додаткових витратах на дитину. В обґрунтування позову позивач вказує на те, що нею понесено витрати на утримання дитини, викликані порушенням її мовлення та дикції, внаслідок чого за період з 17.10.2018 по 11.01.2019 та з 25.01.2019 по 14.03.2019 нею було витрачено на заняття із логопедом грошові кошти у сумі 1 017,11 Євро, що в гривневому еквіваленті становить 28 468,90 грн. Крім того, у період з 2016 року по березень 2019 року нею здійснювались додаткові витрати на утримання дитини, а саме на купівлю (оплату) одягу, іграшок, медикаментів, відвідування спортивних гуртків, оплату медичних оглядів, що склало загальну суму 134 544,29 грн. Відповідно до позовних вимог вона, у відповідності до ст. 185 СК України, просить стягнути з відповідача на її користь половину вказаних витрат, у розмірі 81 506,60 грн. Разом із цим, позивачем належним чином не підтверджено такі її вимоги. Зокрема, позивач не змогла надати до суду оригінали доказів на підтвердження понесених нею додаткових витрат на дитину, а надані нею копії фіскальних чеків не можна вважати належними та допустимими доказами на підтвердження вказаних обставин, оскільки з їх змісту неможливо беззаперечно встановити, що витрати на придбання дитячих речей були понесені саме позивачем та що такі витрати пов`язані з особливими потребами дитини чи розвитком її здібностей. Враховуючи наведене, суд вважає, що відсутні підстави вважати вказані витрати додатковими у розумінні ст. 185 СК України, а тому позовні вимоги у цій частині є необґрунтованими та не підлягаючими задоволенню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить із наступного. Відповідно до ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15.04.2020 у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 379/1418/18. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Представник відповідача просить покласти на позивача витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 42 500 грн. Як вбачається з матеріалів справи, повноваження адвоката Тарасова С.О. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ №000396 від 21.01.2019, видане Радою адвокатів м. Києва на підставі рішення №1882 від 17.12.2018) як представника [PERSON] підтверджується ордером №1011779 від 06.12.2019 та ордером №1036973 від 13.07.2020. Представництво інтересів [PERSON] здійснювалось адвокатом Тарасовим С.О. на підставі договору про надання правової допомоги від 28.01.2019 та додаткової угоди до цього договору від 07.09.2019. Згідно з п.2, п.3 додаткової угоди сторони погодили, що розмір гонорару адвоката у даній справі становить 42500 грн., а остаточний розмір гонорару визначається у підписаному акті виконаних робіт. Актом виконаних робіт від 29.07.2022 сторонами узгоджено розмір гонорару в сумі 42 500 грн. Відповідно до опису робіт, який є додатком до договору, адвокатом надано правову оцінку позову, підготовлено та погоджено правову позицію з клієнтом, підготовлено відзив на позов, підготовлено клопотання про ознайомлення з матеріалами справи, ознайомлено із матеріалами справи, здійснено представництво клієнта у суді 09.09.2019, 06.10.2021, 11.11.2021 (адвокат прибув до суду, але засідання у справі не відбулось). З огляду на вищевикладене, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, ціни позову, складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності вчинення відповідних дій адвокатом, значимості таких дій у справі, а також те, що фактично судові засідання за участю адвоката Тарасова С.А. проводилися судом лише 08.09.2020, 06.10.2021 та 29.07.2022, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 15 000 грн. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, враховуючи те, що позивач звільнена від сплати судового збору за подання даного позову на підставі п. 3 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», витрати по сплаті судового збору слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved