Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, посилаюсь на те, що 01.06.2004р. було укладено шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Октябрського районного управління юстиції м. Полтави, актовий запис №78. Від вказаного шлюбу народились спільні діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що сторони припинили шлюбно-сімейні відносини по причині постійних сварок та непорозумінь, близько півроку проживають окремо, тому подальше спільне проживання та збереження сім"ї неможливе. Окрім цього неповнолітні діти проживають разом із батьком та перебуває на його утриманні при цьому мати не цікавиться життя дітей, а саме: не опікується, участі у їх вихованні та утриманні не бере, не цікавиться навчальним процесом в школі, не цікавиться перебігом відвідувань додаткових гуртків, психологічним станом та здоров`ям дітей. Від позивача до суду надійшла заява за змістом якої він вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач до суду не"»явилась з невідомих підстав будучи належним чином повідомленою про час та місце судового засідання. Враховуючи подану заяву позивача, неявку відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимоги ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2)відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, за згодою позивача, суд ухвалив: проводиться заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивача та відповідач, уклали шлюбу 01.06.2004р., у Відділі реєстрації актів цивільного стану Октябрського районного управління юстиції м.Полтави, актовий запис №78. Від вказаного шлюбу народились спільні діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які проживають з позивачем та перебувають на його повному утриманні. Судом також встановлено, що спільне життя у подружжя не склалося, сімейно-шлюбні відносини сторони припинили по причині непорозумінь на побутовому грунті. Суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу не можливе та буде суперечити їх інтересам та інтересам дітей, тому враховуючи, що сторони до примирення не прагнуть, збереження сім`ї є неможливим, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню, шлюб підлягає розірванню. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні;3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Судом встановлено, що неповнолітні діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] проживають разом з батьком, [PERSON] , який самостійно її виховує та повністю утримує, без участі матері [PERSON] , а саме: готує їй їжу, купляє одяг, взуття, подарунки, іграшки, відводе зранку та забирає її після обіду зі школи, проводе оплату за додаткові заняття, оплачує послуги няні. Відповідачка з кінця 2021 року проживає окремо від сім"ї, з дітьми не спілкується, участі у вихованні та утриманні не бере, не цікавиться навчальним процесом дітей в школі, перебігом відвідувань додаткових гуртків, психологічним станом та здоров`ям дітей, останнє відоме місце проживання відповідачки є [ADDRESS] . Статтею 160 СК України, встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім?ю України» роз`яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов?язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір?ю. Враховуючи вище викладені обставини, суд приходить до висновку про те, що позивач, [PERSON] з кінця 2021 року по даний час самостійно виховує та повністю утримує своїх дітей, тому вимоги про встановлення даних фактів підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved