Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-20 00:00:00

[PERSON] 18 жовтня 2021 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просила суд встановити факт окремого проживання подружжя [PERSON] та [PERSON] у період з 31 серпня 2011 року по 08 січня 2019 року у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин; визнати Ѕ частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 49,1 кв.м., житловою площею 35,8 кв.м. особистою приватною власністю [PERSON] . Позов мотивований тим, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26 грудня 2011 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , останні є власниками квартири [ADDRESS] , загальною площею 49,1 кв.м., житловою площею 35,8 кв.м. Частки у праві власності є рівними, тобто кожному покупцю належить по Ѕ частині такої квартири. Нещодавно позивачу стало відомо, що вона не може розпоряджатись майном, адже воно було набуто під час перебування у шлюбі з [PERSON] , який помер [INFO] . 29 серпня 1984 року укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] 26 грудня 1996 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у рівних частках (по 1/5 частині) набули право власності на квартиру [ADDRESS] шляхом використання права на приватизацію. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 31 серпня 2011 року [PERSON] набув право власності на 1/5 частину квартири [ADDRESS] після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Таким чином, [PERSON] стало належати 2/5 частин квартири [ADDRESS] . 15 жовтня 2011 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] придбала вказану квартиру. Кошти, отримані за продаж квартири, були поділені між всіма власниками майна, у т.ч. між подружжям, адже на час продажу [PERSON] та [PERSON] фактично припинили шлюбні відносини, спільного господарства не вели, спільного бюджету не мали. За свою частину коштів, отриманих від продажу квартири [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] 26 грудня 2011 року придбали квартиру [ADDRESS] . За свою частину коштів, отриманих від продажу квартири [ADDRESS] , [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 27 березня 2015 року. Таким чином, спірна квартира [ADDRESS] придбавалась позивачем та [PERSON] за власні кошти, а Ѕ частина, що належить [PERSON] є її особистою приватною власністю. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. У судовому засіданні 19 квітня 2022 року ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. Позивач у судове засідання не з`явилась, натомість її представник адвокат Павелко С.М. письмово просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник територіальної\~громади міста\~Дніпра в\~особі Дніпровської\~міської ради в судове засідання не з`явилась, письмово просила розглядати справу без її участі відповідно до вимог чинного законодавства. Третя особа\~ [PERSON] письмово просила розглядати справу без її участі, проти задоволення позову не заперечує. Представник третьої особи П`ятої Дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 29 серпня 1981 року відділом РАЦС Жовтневого району м. Дніпропетровська зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 5). [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної власності у рівних частках (по 1/5 частині) належала квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 грудня 1996 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів (а.с. 7). На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 31 серпня 2011 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятої Дніпровської державної нотаріальної контори Білецькою В.І. за реєстровим № 9-1118, [PERSON] набув право власності на 1/5 частину квартири [ADDRESS] після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 8). Таким чином, [PERSON] стало належати 2/5 частин квартири [ADDRESS] . 15 жовтня 2011 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] придбала вищевказану квартиру за 88\~845,00 грн. на підставі договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. за реєстровим № 5592 (а.с. 11). Кошти, отримані за продаж квартири, були поділені між всіма власниками майна. [PERSON] та [PERSON] фактично припинили шлюбні відносини у серпні 2011 року, спільного господарства не вели, спільного бюджетне мали, проживали окремо. Вказані обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] . За свою частину коштів, отриманих від продажу квартири [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] 26 грудня 2011 року в рівних частках придбали квартиру [ADDRESS] за 32\~400,00 грн. на підставі договору купівлі-продажу від 26 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лісняк О.Г. за реєстровим № 1252 (а.с. 12-13).. [PERSON] за свою частину коштів, отриманих від продажу квартири [ADDRESS] , придбав квартиру [ADDRESS] за 32 400,00 грн. на підставі договору купівлі-продажу від 27 березня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рябих В.М. за реєстровим № 1795 (а.с. 14-17). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 4). Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. За змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України майно, набуте дружиною, чоловіком, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто є особистою приватною власністю. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок щодо застосування пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Відтак, суд дійшов висновку що позивачем спростована презумпція спільного майна подружжя, оскільки на час придбання Ѕ частини спірної квартири подружжям були припинені шлюбні відносини та ведення спільного господарства, позивачем на придбання вказаної Ѕ частини квартири витрачені особисті кошти, отримані від продажу належної їй частини квартири [ADDRESS] . Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та доведені зібраними у справі доказами, а тому підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач просила покласти судові витрати на неї. На підставі викладеного та

Outcome: approved