Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-25 00:00:00

24 січня 2022 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила визначити місце проживання спільної з відповідачем дочки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову вказано, що дочка проживає разом із позивачем, вона забезпечує дитину належними умовами для проживання, дитина має усі необхідні умови для комфортного проживання та гармонійного розвитку. З відповідачем вони у зареєстрованому шлюбі не перебували, аліменти відповідач не сплачує, тому визначення місця проживання дитини з нею повністю відповідатиме інтересам дитини, оскільки позивач має можливість забезпечити належні умови проживання, повною мірою займатись вихованням та оздоровленням дитини, її соціальним та моральним розвитком. На підставі наведеного, позивач просила визначити місце проживання дитини з нею. Ухвалою судді від 31 січня 2022 року відкрито провадження у справі для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. 5 липня 2022 року третя особа у справі подала висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] , який затверджений рішенням Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області від 21 червня 2022 року №48. Сторони у судове засідання не з`явилися, позивач подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала, просила задовольнити. Представник третьої особи у справі не з`явився у судове засідання, про причини неявки до суду не повідомлено, заяви по суті з процесуальних питань не надходили. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не подав, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася дочка - [PERSON] . Зареєстроване місце проживання [PERSON] та [PERSON] є [ADDRESS] . Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї від 4 жовтня 2021 року, складеного начальником Служби у справах дітей Білогородської сільської ради Київської області - Чекотун О.С. та начальником відділу надання соціальних послуг Білогородської сільської ради - Царьовою О.І. про те, що [PERSON] зі своєю дочкою - [PERSON] , [INFO] , проживає на [ADDRESS] , в двоповерховому будинку, який складається з 4-ох кімнат, двох вбиралень, кухні, комори. В будинку проживають 5 осіб. У дитини є окрема кімната з усіма необхідними меблями, речами, книгами та іграшками. Санітарний стан приміщень задовільний. Взаємовідносини з членами родини родинні, дружні, люблячі. Батьки алкогольними напоями не зловживають, до кримінальної відповідальності не притягувались, займаються вихованням дитини. Згідно з висновком щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] [INFO] , з матір`ю - [PERSON] , який затверджений рішенням Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області від 21 червня 2022 року №48 виконавчий комітет Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області вважає за доцільне визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] . Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] з 22 листопада 2019 року зареєстрована як фізична особа - підприємець. Згідно з податковою декларацією платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця за 2021 рік, дохід [PERSON] складає 1 243 989,08 грн. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [PERSON] належить на праві власності автомобіль марки Фольксваген Гольф, 2002 року випуску, номерний знак [NUMBER] . Згідно з характеристикою щодо [PERSON] , [INFO] , виданої директором Білогородської ЗОШ І-ІІІ ступенів №2 Очеретнюк Ю.О. та класним керівником [PERSON] , [PERSON] має навчальні досягнення достатнього рівня, на уроках уважна, спокійна. Відповідально виконує доручення. Приходить до шкоди охайною, доглянутою. Батьківські збори, протягом навчання дитини в школі, систематично відвідує мати - [PERSON] . Мати бере активну участь у житті класу (є головою батьківського комітету класу). Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди, насамперед, суди мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України»). Таким чином, батько і мати мають рівнозначні права при визначенні місця проживання дитини. Пріоритет мають лише інтереси самої дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Під час розгляду питання про визначення місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини. Суд зазначає, що вирішуючи спір між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них залишається дитина, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам останнього. При цьому, суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про сина, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та визначення місця проживання неповнолітнього дочки сторін - [PERSON] з матір`ю. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 992,40 грн. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved