Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-24 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство «Кредобанк» звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення заборгованості. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 13.08.2021 відкрито провадження по справі. Позивач АТ «Кредобанк» свої позовні вимоги мотивує тим, що 24.10.2019 між Акціонерним товариством «Кредобанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №CL-230904, згідно з яким відповідачу було надано кредит у сумі 200000,00грн зі сплатою 35% річних та строком повернення до 23.10.2024. Проте відповідач належним чином не виконав зобов`язання за договором, внаслідок чого станом на 19.07.2021 утворилася заборгованість у розмірі 270196,13грн, з яких: заборгованість за тіло кредиту в розмірі 193347,57грн, заборгованість за відсотками в розмірі 76848,56грн. Крім того, зазначає, що відповідач [PERSON] на момент укладення кредитного договору перебував у шлюбі з [PERSON] , а тому, відповідно до ч. 3 ст. 61 та ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України, є правові підстави визначити її солідарним відповідачем. У зв`язку з викладеним представник позивача просить суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість в розмірі 270196,13грн, суму сплаченого судового збору в розмірі 3968,38грн та витрати на професійну правову допомогу в розмірі 27019,613грн. Представник позивача - адвокат Павленко С.В. 07.10.2021, 22.11.2021 в судових засіданнях підтримав позовні вимоги та просив задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставити які викладені в позовній заяві. В матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, проти заочного розгляду не заперечують. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судові засідання не з`явилися, повідомлялись про день, час та місце розгляду справи за адресою зазначеною в позовній заяві, яка є адресою реєстрації відповідачів, що підтверджується відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА ( [ADDRESS] ), однак повернувся конверт з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Також, згідно довідки про доставку SMS-повідомлення щодо документа «Судова повістка про виклик до суду в справі 754/12593/21 на 07 жовтня 2021 року про виклик [PERSON] », доставлена 18 серпня 2021 року. Відповідачами у встановлений законом строк до суду не подано заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та не подано відзиву на позовну заяву. Однак суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідачів, виходячи з вимог ст.128 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року №17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, що відповідає ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їм правовідносини. 24.10.2019 між Акціонерним товариством «Кредобанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №CL-230904. Відповідно до п. 1.1. кредитного договору №CL-230904 від 24.10.2019, Банк зобов`язується надати у власність позичальникові грошові кошти на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, а позичальник зобов`язується використати кредит на цілі, вказані, в цьому Кредитному договорі, повернути кредит, сплатити відсотки та інші платежі в строк та на умовах, визначених цим Кредитним договором. Відповідно до п. 2.1., 2 кредитного договору №CL-230904 від 24.10.2019, Банк видає позичальнику кредит у розмірі 200000,00грн до 23.10.2024 на наступні цілі: на поточні потреби позичальника. Відповідно до п. 2.3. кредитного договору №CL-230904 від 24.10.2019, встановлено термін кредитування - 60 місяців терміном до 23 жовтня 2024 року. Відповідно до п. 2.4 кредитного договору №CL-230904 від 24.10.2019, позичальник доручає банку здійснити переказ кредитних коштів на наступні цілі: на поточні потреби в сумі 200000,00грн на поточний рахунок позичальника. Пунктом 3.1. кредитного договору №CL-230904 від 24.10.2019 визначено, що кошти надавались відповідачу в безготівковій формі, шляхом перерахування кредитних коштів за дорученням Позичальника, яке міститься в п. 2.4 Кредитного договору. Пунктом 4.1 кредитного договору №CL-230904 від 24.10.2019 передбачено, що позичальник сплачує Банку відсотки, за процентною ставкою 35 % річних. Проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту методом «факт/360» (фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360), за ставкою, визначеною п. 4.1. Кредитного договору, з дня видачі кредиту до дня повернення кредиту в повному обсязі, якщо інше не випливає з умов цього Кредитного договору (п. 4.2 Договору). Пунктом 6.2 кредитного договору №CL-230904 від 24.10.2019 визначено, що Позичальник здійснює погашення заборгованості за цим Кредитним договором відповідно до Графіку платежів (Додаток №1 до цього Кредитного договору). Згідно з п. 6.3 кредитного договору №CL-230904 від 24.10.2019 повернення суми кредиту, здійснюється щомісячно разом із процентами за користування кредитом, у вигляді рівних сум - ануїтетного платежу (розмір якого визначається п. 6.2 Кредитного договору). Згідно з п. 6.9 Договору передбачено, що банк, у випадках передбачених п. 3.3 кредитного договору вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за кредитним договором, про що письмово повідомляє позичальника. Шляхом підписання цього Кредитного договору, Позичальник підтверджує, що він до видачі кредиту ознайомився з діючими Тарифами Банку та Правилами надання комплексних банківських послуг фізичним особам у ПАТ «Кредобанк»; ознайомився із реальною річною процентною ставкою та орієнтовною загальною вартістю кредиту, а також іншою інформацією про споживчий кредит та інше, відповідно до п.10.4 Договору. Отже відповідач [PERSON] був ознайомлений, прийняв усі умови договору, зобов`язувався їх виконувати, що також підтверджується доданим до позовної заяви паспортом споживчого кредиту. 23.04.2021 представник позивача Акціонерного товариства «Кредобанк» направив відповідачу [PERSON] досудову вимогу щодо дострокового стягнення заборгованості, що підтверджується описом вкладення у лист та копією чека АТ «Укрпошти». Однак досудова вимога повернулася відправнику з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати кредит позичальнику в розмірі й на умовах передбачених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. На підставі п. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Тобто належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, у розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором. Зміст статей 610, 612 ЦК України регламентує, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Судом установлено, позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу кредит в розмірі 200000,00грн. Оскільки, відповідачем [PERSON] порушене зобов`язання з повернення кредитних коштів, що встановлені правилами надання комплексних банківських послуг фізичним особам у ПАТ «Кредобанк», до яких він приєднався, то за ним обліковується заборгованості в розмірі 270196,13грн, з яких: заборгованість за тіло кредиту в розмірі 193347,57грн, заборгованість за відсотками в розмірі 76848,56грн. Вказаний розмір заборгованості здійснений відповідно до умов договору та підтверджений наданими до суду розрахунками. Однак, відповідачем [PERSON] вказаний розрахунок жодними доказами не спростований та доказів на підтвердження належного виконання вимог договору з боку відповідача суду надано не було. Разом з тим, суд не вбачає підстав для стягнення заборгованості за Кредитним договором №CL-230904 від 24.10.2019 у солідарному порядку з відповідачки [PERSON] відповідно до ч. 3 ст. 61, ч. 4 ст. 65 СК України. Так, згідно з правовою позицією, наведеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя (п. 47 - 52 вказаної постанови). Відповідно до частини першої статті 31 Цивільного кодексу України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Відповідно до Анкети-заяви № CL-230904 від 24.10.2019 [PERSON] зазначив, що ціллю отриманого ним за цим Договором кредиту є ремонт та облаштування житла. Однак в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що кошти, отримані в кредит, були використані на ремонт та облаштування житла саме в квартирі де проживає родина [PERSON] . Також, відсутні докази, що ремонт та облаштування відбувалися в квартирі де проживає родина [PERSON] . Крім того, шляхом підписання анкети-заяви [PERSON] підтвердив, що суму отриманого кредиту просить вважати дрібним побутовим правочином, який не потребує згоди другого з подружжя. Як убачається з матеріалів справи письмова згода на отримання кредиту від дружини позичальника [PERSON] не надавалась. Визнання [PERSON] , про те що кредит надавався в інтересах сім`ї також не має. Отже [PERSON] будучи в шлюбі взяв кредит у Банку на здійснення ремонту в квартирі, і у Кредитному договорі вказав свою дружину як контактну особу, згоду на отримання кредиту другий із подружжя не надавала, так як даний правочин сторонами договору визначено як дрібний побутовий. Крім того, Верховним Судом у постанові від 12.05.2020 року по справі № 243/5477/15-ц зроблено висновок про те, що здійснені ремонтні роботи є невід`ємною частиною об`єкту ремонту та не є окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому розподілу не підлягають. Таким чином, вказаний висновок Верховного Суду також підтверджує, що кошти, отримані/витрачені одним із подружжя, у даному спорі відповідачем[PERSON] , з метою проведення ремонтних робіт, не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, що також виключає обов`язок другого з подружжя, тобто відповідачку [PERSON] , нести відповідальність за кредитним договором, укладеним одним із подружжя/відповідачем-Боржником з метою отримання коштів на проведення ремонтних робіт. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги вимоги ст. 61, ч. 4 ст. 65 СК України, суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів позивача про те, що отримані відповідачем [PERSON] грошові кошти за кредитним договором № CL-230904 від 24.10.2019 були використані в інтересах сім`ї, а тому вказаний договір не створює будь-яких обов`язків для другого з подружжя у зв`язку з чим підстав для задоволення позовних вимог банку до дружини позичальника [PERSON] у суду відсутні. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, про часткове задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «Кредобанк», а саме в частині стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] , який не виконав свої зобов`язання за кредитним договором. Щодо вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів Акціонерного товариства "Кредобанк" здійснював адвокат Павленко Сергій Валерійович на підставі Договору про надання правової допомоги від 11.02.2019; Ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії КС №573217. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Таким чином, суд вважає, що витрати в розмірі 27019,613грн не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також суперечить принципу розподілу таких витрат, оскільки перевіряючи опис виконаних робіт наданий представником позивача з матеріалами справи вбачається відсутність співмірності з часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх необхідністю, обсягом виконаної адвокатом роботи. Однак, беручі до уваги, що рішенням суду позов задоволено частково, чим відновило порушене право позивача, що дає суду зазначити про здійснення адвокатом практично належного захисту в суді, але судом враховується недотримання співмірності затрат на правничу допомогу та з ціною позову і вважає, що необхідно зменшити розмір стягнень з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу до суми 10000,00грн, яка відповідає розумному розміру. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Враховуючи викладене, відповідно до статей 133, 142 ЦПК України, беручі до уваги задоволення позовних вимог з відповідача слід стягнути 10000,00грн понесених судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги при розгляді справи в суді та судовий збір на користь держави в розмірі 3968,38грн.

Outcome: partial