Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-05 00:00:00

18.03.2019 до Печерського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] , в якому просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» на її користь моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. Обґрунтовуючи свої вимоги зазначає, що протягом останніх трьох років [PERSON] зверталась до АТ «Альфабанк», АТ «ПУМБ», АТ «Укрсиббанк», АТ «А-Еанк», а також інших банків щодо отримання кредиту. По всіх установах їй було відмовлено посилаючись на погану кредитну історію. Жодних письмових відмов позивачу надано не було, лише усно було роз`яснено, що відповідно інформації наданої ТОВ «Українське бюро кредитних історій» у позивача погана кредитна історія і у наданні кредиту на підставі цього було відмовлено. Вказане в сукупності завдало позивачу моральної шкоди, яку остання просить стягнути в примусовому порядку. Ухвалою судді [PERSON]. від 08.07.2019 у справі відкрито провадження. 08.10.2021 року відповідно до розпорядження № 357 у зв`язку зі смертю судді [PERSON]., вказану справу 11.10.2021 було передано на повторний автоматичний розподіл та визначено суддю Ільєву Т.Г. 07.08.20219 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. 19.08.2019 до суду надійшла відповідь на відзив в якому представник позивача вказав на безпідставність доводів викладених у відзиві. 20.05.2020 позивач направила до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Ільєвої Т.Г. від 12.10.2021 вказану цивільну справу прийнято до свого провадження та визначено її розглядати за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін. 06.07.2022 до суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи у його відсутність, вимоги підтримав та просив задовольнити. За вказаних обставин суд визнав за можливе розглянути справу у відсутність нез`явившихся осіб на підставі наявних у матеріалах справи доказах. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за наявності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства. Судовим розглядом встановлено, що 27 березня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у сумі 3800,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач вказує, що протягом останніх трьох років вона зверталась до АТ «Альфабанк», АТ «ПУМБ», АТ «Укрсиббанк», АТ «А-Банк», а також інших банків щодо отримання кредиту, проте у видачі кредиту відмовлено. Банківські установи мотивуючі відмову вказали, що відповідно до інформації наданої ТОВ «Українське бюро кредитних історій» у позивача погана кредитна історія і у наданні кредиту на підставі цього було відмовлено. Відповідно до Договору № 01-2008 про надання інформаційних послуг, між ТОВ Українське бюро кредитних історій» та ПАТ КБ «ПриватБанк» між Товариством та Банком існує домовленість про надання інформаційних послуг. Так, відповідно до п. 1.1 Договору, Бюро на підставі запитів надає інформацію, яка є кредитною історією суб`єктів кредитних історій, у вигляді кредитних звітів у формі, встановленій Договором. Правові та організаційні засади формування і ведення кредитних історій, права суб`єктів кредитних історій та користувачів бюро кредитних історій, вимоги до захисту інформації, що складає кредитну історію, порядок утворення, діяльності та ліквідації бюро кредитних історій визначені Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій». У статті 3 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» закріплено, зокрема, що: бюро кредитних історій (далі - Бюро) - юридична особа, виключною діяльністю якої є збір, зберігання, використання інформації, яка складає кредитну історію; ведення кредитної історії - діяльність Бюро із збирання, оброблення, зберігання, захисту, використання інформації, яка складає кредитну історію; кредитна історія - це сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов`язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації відповідно до Закону; користувач Бюро (далі - Користувач) - юридична або фізична особа - суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до Договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію; Договір - правочин, сторонами якого є користувач і бюро, і предметом якого є врегулювання питань надання та отримання інформації, що складає кредитну історію. Положення Бюро - правила формування і ведення кредитних історій, які затверджуються виконавчим органом Бюро та погоджуються Уповноваженим органом. Кредитний звіт - сукупність інформації про суб`єкта кредитної історії, яка є повним або частковим відображенням його кредитної історії. Кредитний правочин - правочин, за яким виникає, змінюється або припиняється зобов`язання фізичної або юридичної особи щодо сплати грошових коштів Користувачу протягом певного часу в майбутньому (в тому числі договір страхування або купівлі-продажу майна з відстроченням платежу). У частині першій статті 4 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» визначено, зокрема, що принципами формування та доступу до інформації, яка складає кредитну історію, є: забезпечення конституційних прав і свобод суб`єктів кредитних історій; адекватність обсягів інформації цілям, для яких вони збираються; значимість, всебічність, об`єктивність, повнота і достовірність інформації; регулярність та безперервність надходження інформації; цільове використання інформації; строковість зберігання інформації; конфіденційність інформації та її захист; збір і надання інформації, що складає кредитну історію, виключно за згодою суб`єкта цієї кредитної історії; незалежність Бюро. Частиною першою статті 5 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» передбачено, зокрема, що джерелами формування кредитних історій є: відомості, що надаються користувачем до бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» бюро вилучає з кредитної історії всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього. Проте, під час судового розгляду не доведено, що позивачем була надана письмова згода позивача на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про неї. Разом з тим, що стосується стягнення моральної шкоди слід виходити з наступного. Так, відповідно до п. 3 Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 року (зі змінами від 27.02.2009 р.) «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших немайнових явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні гідності, честі, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконними перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пункт 4. вказаної Постанови зазначає, що відповідно до ст. 137 ЦПК України у позові про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому саме полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Однак, позивачем було проігноровано дані положення чинного законодавства та не надано до суду жодного доказу про порушення з боку відповідача, які спричинили моральну шкоду. Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини зичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка заподіяла моральну шкоду, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Пленумом Верховного Суду України постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4. Пункт 9 цієї станови вказує на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає незалежно від характеру та розміру страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), а також враховуючи інші обставини. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь падіння престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для повернення до початкового стану. Твердження позивача про те, що вона страждає від незаконних дій відповідача вже протягом трьох років є лише твердження, яке не підтверджено жодними доказами. Так, [PERSON] не надає до суду жодного доказу, який би підтверджував причинно-наслідковий зв`язок між діями товариства та стражданнями, які нібито зазнає позивач. Частиною третьою статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Частиною другою статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Разом з тим, доказів які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed