Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-17 00:00:00

Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - позивач, ГУ ПФУ в м. Києві) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ), в якому просило стягнути переплату пенсії по втраті годувальника в сумі 6 351,84 грн. В обґрунтування позову позивач зазначає, що на обліку в ГУ ПФУ в м. Києві (Печерський район) перебувала [PERSON] , якій призначено пенсію по втраті годувальника на підставі її заяви від 29.09.2016 року. У той же час, відповідно до довідки № 885 від 20.11.2017 року Київського коледжу легкої промисловості [PERSON] відрахована з коледжу за власним бажанням з 30.01.2017 року. З огляду на те, що [PERSON] несвоєчасно повідомила позивача про припинення навчання, а саме подала відповідну заяву лише 03.10.2017 року, утворилась переплата пенсії за період з 01.02.2017 року по 31.08.2017 року в розмірі 10 586,40 грн., що підтверджується довідкою про розмір призначеної та фактично отриманої пенсії № 3630 від 23.10.2021 року. Рішенням Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 2046/03 від 12.01.2018 року почалось утримання з [PERSON] надміру виплачених сум пенсій у розмірі 20 % щомісячно, починаючи з березня 2018 року. У зв`язку із закінченням строку виплати пенсії особовий рахунок [PERSON] закрито з 01.09.2018 року та залишок непогашеної переплати становить 6 351,84 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.12.2021 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у вищевказаній цивільній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 03.03.2022 року. У зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці судове засідання, призначене на 03.03.2022 року, знято з розгляду та призначено на 18.07.2022 року. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день, час, місце розгляд справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності та заяву про застосування строку позовної давності. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що на підставі заяви [PERSON] від 29.09.2016 року останній призначено пенсію по втраті годувальника. Відповідно до довідки від вересня 2016 року [PERSON] навчається в Київському коледжі легкої промисловості з терміном навчання з 01.09.2014 року по 30.06.2019 року. Разом із цим, із довідки № 885 від 20.11.2017 року Київського коледжу легкої промисловості слідує, що [PERSON] відрахована з коледжу за власним бажанням з 30.01.2017 року, поновлена на навчанні з 01.09.2017 року. У свою чергу, [PERSON] повідомила позивача про припинення навчання лише 03.10.2017 року, подавши заяву про поновлення пенсії по втраті годувальника. 12.01.2018 року Центральним об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві прийнято рішення № 2046/03 про утримання надміру виплачених сум пенсій з [PERSON] у розмірі 20 % щомісячно, починаючи з березня 2018 року, до повного погашення. Таким чином, за період з 01.02.2017 року по 31.08.2017 року утворилась переплата пенсії в розмірі 10 586,40 грн., що підтверджується довідкою про розмір призначеної та фактично отриманої пенсії № 3630 від 23.10.2021 року. У зв`язку із закінченням строку виплати пенсії особовий рахунок [PERSON] закрито з 01.09.2018 року та залишок непогашеної переплати становить 6 351,84 грн. Відтак, листами від 25.05.2021 року та від 28.08.2021 року позивач звертався до [PERSON] з проханням повернути залишок надмірно виплачених коштів, однак внаслідок не задоволення відповідної вимоги, звернувся з даним позовом до суду. Натомість, [PERSON] просила суд застосувати строк позовної давності до пред`явлених вимог, звернувши увагу на те, що рішення про утримання надміру виплачених сум пенсій прийнято позивачем 12.01.2018 року, у той час як із даним позовом до суду позивач звернувся лише 22.11.2021 року. Також, відповідачем надано довідку № 109 від 06.07.2022 року щодо відрахування її з Київського коледжу легкої промисловості 27.06.2018 року за власним бажанням. Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку. Повернення коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання органами Пенсійного фонду України сум переплат пенсій та грошової допомоги, що є безнадійними до стягнення, визначає Порядок відшкодування коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання сум переплат пенсій та грошової допомоги, що є безнадійними до стягнення, затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 21 березня 2003 року № 6-4 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України від 15 травня 2003 року №374/7695. Згідно п. 3 цього Порядку, повернення коштів проводиться відповідно до ст. 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у випадках виявлення подання громадянами недостовірних відомостей про заробітну плату чи інший дохід, стаж роботи, несвоєчасного подання відомостей про зміну у складі сім`ї тощо. Таким чином, необхідною умовою повернення надмірно виплачених сум пенсій є, зокрема, зловживання з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних. Згідно ст. 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення», органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі. Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її. Відповідно до ч. 1 ст. 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення», суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім`ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії. Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) зобов`язана повернути потерпілому це майно. Не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача (ст. 1215 ЦК України). Тлумачення цієї норми свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі наявності недобросовісності з боку набувача виплати. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2019 року у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Із матеріалів справи слідує, що відповідно до довідки № 885 від 20.11.2017 року Київського коледжу легкої промисловості [PERSON] відрахована з коледжу за власним бажанням з 30.01.2017 року та поновлена на навчанні з 01.09.2017 року. Водночас, про наявність відповідних обставин [PERSON] повідомила позивача лише 03.10.2017 року, подавши заяву про поновлення пенсії по втраті годувальника. Таким чином, за період з 01.02.2017 року по 31.08.2017 року [PERSON] виплачено суму пенсії у розмірі 10 586,40 грн. за відсутності відповідної правової підстави внаслідок не подання відповідачем своєчасно відомостей про відрахування з навчального закладу. При цьому, судом враховано, що у зв`язку із закінченням строку виплати пенсії особовий рахунок [PERSON] закрито з 01.09.2018 року та залишок непогашеної переплати наразі становить 6 351,84 грн. У той же час, відповідачем подано заяву про застосування позовної давності до пред`явлених позовних вимог. Згідно статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи і за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. При цьому, з положень статті 261 Цивільного кодексу України вбачається, що початок перебігу позовної давності пов`язаний не лише з днем, коли особа довідалася про порушення її права (чи особу порушника), але й з днем, коли вона могла довідатися про таке порушення. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в наведеній правовій нормі, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше. Як вказує позивач у позовній заяві, [PERSON] несвоєчасно повідомила позивача про припинення навчання, оскільки подала відповідну заяву лише 03.10.2017 року. Таким чином, із матеріалів справи слідує та із пояснень позивача вбачається, що позивач з 03.10.2017 року був обізнаний про наявність відомостей, якими він обґрунтовує безпідставність виплати відповідачу пенсії за період з 01.02.2017 року по 31.08.2017 року в розмірі 10 586,40 грн. За наведених обставин, суд дійшов висновку про те, що відлік позовної давності на звернення з відповідним позовом до суду розпочався з 03.10.2017 року. Натомість, дана позовна заява від 12.11.2021 року подана до суду згідно з відтиском календарного штемпелю вхідної кореспонденції 22.11.2021 року, тобто позивач звернувся з даним позовом до суду поза межами трирічного строку (позовної давності), та жодних причин поважності пропуску такого строку не навів. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Позовна давність, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"). Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову внаслідок спливу позовної давності, про застосування якої відповідачем подано відповідну заяву. Згідно ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача. За таких обставин суд вважає, що судові витрати стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed