Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-13 00:00:00

У грудні 2021 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та виділення частки. У позовній заяві позивачка зазначила, що перебувала з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 28 травня 1983 року по 06 листопада 2018 року. За час спільного проживання як подружжя вони 26 жовтня 2000 року разом набули право власності на житловий будинок [ADDRESS] , де спільно проживали як сім`я, використовуючи його за призначенням. За довгий період часу перебування за кордоном [PERSON] майже усі зароблені кошти вкладала в покращення житлових умов будинку. У спірному будинку вона зареєстрована і зараз, а фактично проживала в ньому до 20 листопада 2021 року. Після повернення з Італії на Україну до місця проживання в будинок [ADDRESS] позивачка зіткнулася з перешкодами для проживання зі сторони колишнього чоловіка [PERSON] . Зокрема, він заявив, що після розірвання шлюбу вона не має права користуватися будинком, проживати в ньому, не дає документів на будинок. У зв`язку з тим, що відповідач відмовляється добровільно спільно звернутися до нотаріуса з метою виділення кожному частки у спільному майні подружжя, [PERSON] просить визнати спільним сумісним майном подружжя житловий будинок [ADDRESS] , визнати за нею право власності у спільному сумісному майні подружжя на 1/2 частки зазначеного житлового будинку та стягнути з відповідача на її користь 1350 гривень судових витрат, понесених по справі. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, від представника надійшла заява про слухання справи без його участі, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився повторно, відзиву не подав, про причини неявки суду не повідомив, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Зі згоди представника позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити з наступних мотивів. Судом встановлено, що з 28 травня 1983 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвали згідно рішення Чортківського районного суду від 04 жовтня 2018 року. Згідно Свідоцтва про право власності на жилий будинок від 26 жовтня 2000 року [PERSON] належить на праві приватної власності жилий будинок, який розташований в [ADDRESS] , право власності зареєстровано за [PERSON] в Чортківському міжрайонному бюро технічної інвентаризації 27 жовтня 2000 року за реєстровим № 36. З інвентарної справи вбачається, що вказаний житловий будинок був проданий колгоспом "Пробіжнянський" Чортківського району відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 9 жовтня 1992 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Чортківської державної нотаріальної контори Лесейко С.В.. Відповідач [PERSON] створює позивачці обмеження в праві користування спірним житловим будинком. Вирішуючи спірні правовідносини у даній справі, слід зазначити, що у відповідності до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, ст. 60 СК України, ст.\~368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Як роз`яснено в п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 Сімейного кодексу України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Враховуючи встановлені судом обставини, надані докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову, який слід задовольнити, визнавши житловий будинок, який знаходиться по [ADDRESS] , об`єктом права спільної сумісної власності сторін, та визнати за позивачкою право власності на 1/2 частку даного будинку. В позовній заяві позивачка просить поновити їй строк позовної давності на звернення з даним позовом до суду, посилаючись на те, що вона перебувала на роботі за кородном, повернулася 20 листопада 2021 року і тоді зіткнулась з перешкодами з боку відповідача в користуванні житловим будинком, який не впустив її до будинку, мотивуючи це тим, що вона більше не його дружина. Такі обставини в судовому засіданні підтвердила свідок [PERSON] , яка є дочкою сторін. Свідок зазначила також і про ще одну причину, внаслідок якої позивачка не могла раніше повернутися із-за кордону -- це карантин внаслідок короновірусної інфекції. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. З врахуванням наведених обставин суд задовільняє клопотання позивачки про поновлення строку позовної давності на звернення з даним позовом до суду. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1350 гривень.

Outcome: approved