Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-05 00:00:00

04 квітня 2022 року до суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів та звільнення від сплати заборгованості. Після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, ухвалою суду від 13 квітня 2022 року позовна заява прийнята до розгляду та по справі відкрито провадження. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 27.05.2014 року рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області за позовом [PERSON] з [PERSON] присуджено стягнення на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів доходу, щомісяця, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття, починаючи з 27 травня 2014 року. Однак на даний час у житті позивача сталися зміни, у зв`язку із чим виникли обставини щодо звернення до суду із позовом про зменшення розміру аліментів на утримання дитини [PERSON] . Так, 04.06.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, і від цього шлюбу у них є п`ятеро дітей : [PERSON] - [INFO] , [PERSON] - [INFO] , [PERSON] - [INFO] , [PERSON] - [INFO] , [PERSON] - [INFO] . Позивач на даний час є єдиним утримувачем і годувальником сім`ї, яка складається із семи членів. Засобами матеріального існування сім`ї позивача є його випадкові заробітки та державна допомога на дітей. При цьому позивач має утримувати і дітей, і дружину, яка не працює через необхідність догляду за новонародженою дитиною. З урахуванням вищезазначеного, як зазначає позивач, на утримання сім`ї необхідні значні кошти, оскільки у нього утворилася нова сім`я, на його утриманні знаходяться шестеро неповнолітніх та малолітніх та жінка, яка на теперішній час не працює, а з нього на даний час утримується 1/4 частина доходів на утримання сина [PERSON] , які в подальшому він не може сплачувати у такому розмірі та з врахуванням того, що на одну дитину стягуються аліменти, які не можуть бути меншими ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тому позивач просив суд змінити розмір стягнення аліментів на утримання сина [PERSON] з 1/4 частки усіх доходів на 1/12 , але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, оскільки позивач з червня 2020 року не мав постійного доходу ,у нього утворилася заборгованість по сплаті аліментів , яка станом на 01 березня 2022 року склала 27017,49 грн., і виникла ця заборгованість через відсутність у нього постійної роботи. Тому позивач, посилаючись на норми ст.ст.192, 197 СК України, просив звільнити його від сплати на користь відповідача заборгованості по аліментам у сумі 27014,49 коп. Від відповідача відзиву на позовну заяву не надходило. Позивач у судовому засіданні на задоволенні позову наполягав з підстав, викладених у позовній заяві, доповнивши, що утримувати дитину має не тільки батько, а і мати. До того ж , на його думку, слід врахувати при вирішенні питання про звільнення його від сплати заборгованості ,що у період, коли він мав постійну роботу, питання щодо заборгованості взагалі не виникало ,але тепер йому важко через відсутність роботи і тому, на його думку, це є поважною причиною для звільнення від заборгованості по аліментам. Відповідач у судовому засіданні позов визнала частково, при цьому позов в частині зменшення розміру аліментів до 1/12 заробітку, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, визнала повністю. Що стосується звільнення від заборгованості ,то заперечувала проти задоволення позову у цій частині ,посилаючись на те, що позивач зазначає ,що пов`язує погіршення свого матеріального стану виключно зі зміною сімейного стану та відсутністю роботи, і жодних інших причин не зазначає. При цьому їй відомо, що позивач працював неофіційно, придбавав цінні речі, піклувався про дітей він теперішнього шлюбу, при цьому зовсім не цікавився, чи вистачає коштів на утримання сина [PERSON] . Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області від 27.05.2014 року з [PERSON] на користь [PERSON] присуджено стягнення аліментів на дитину [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів доходу щомісяця, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття, починаючи з 27 травня 2014 року /а.с.7-9/. Станом на 01 березня 2022 року розмір заборгованості по аліментам по виконавчому листу №506/108/14-ц, виданому Красноокнянським районним судом Одеської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] становить 27014,49 грн. /а.с.16/. Відповідно до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст.192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-якого з них змінити розмір встановлених аліментів або звільнити від їх сплати. Дана норма містить дві підстави для коригування аліментів: а) шляхом зміни розміру аліментів у бік зменшення або збільшення; б) шляхом звільнення платника аліментів від їх сплати. Аналогічні положення містить і п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Враховуючи, що аліментні правовідносини існують тривалий час, а матеріальний або сімейний стан особи, яка одержує аліменти, а також того, хто їх сплачує, протягом цього часу може істотно змінитися як у бік погіршення, так і у бік покращення, то у сторін періодично може виникати право на звернення до суду з питання щодо зміни розміру аліментів. Так, судом встановлено, що 04 червня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, прізвище подружжя після реєстрації шлюбу [PERSON] /а.с.10/. Від шлюбу у подружжя народилися діти: [PERSON] - [INFO] , [PERSON] -21.07.2015 року народження, [PERSON] - [INFO] , [PERSON] - [INFO] , [PERSON] - [INFO] / а.с.11-15/. Діти зареєстровані (окрім дитини [PERSON] , який не зареєстрований через введення воєнного стану в Україні) та проживають разом з батьками [PERSON] та [PERSON] ( а.с.17). Сім`я [PERSON] є багатодітною ( а.с18). Таким чином, судом встановлено, що сімейний стан позивача з моменту ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів дійсно суттєво змінився і суд погоджується, що позивач зобов`язаний утримувати і неповнолітніх дітей, і дружину, яка здійснює догляд за новонародженою дитиною. Згідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. З урахуванням встановлених обставин, враховуючи що на утриманні позивача на даний час, крім сина [PERSON] , знаходяться ще одна неповнолітня дитина та четверо малолітніх дітей, права яких є рівними, а також дружина, яка здійснює догляд за новонародженою дитиною, суд приходить до висновку про необхідність зменшення розміру аліментів, присуджених рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області від 27.05.2014 року на дитину [PERSON] для дотримання прав усіх дітей позивача, які знаходяться на його утриманні, з 1/4 частини всіх доходів щомісяця на 1/12 частини всіх доходів щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. Що стосується позовних вимог про звільнення від заборгованості по сплаті аліментів ,то суд бере до уваги таке. На підставі ч.2 ст.197 СК України , за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Відповідно до ч.1 ст.263 ЦПК України ,судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Частина 5 ст.263 ЦПК України передбачає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому суд зазначає, що ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доказування та надання доказів, а саме, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Так, згідно чинного законодавства, одним із найголовніших та найважливіших обов`язків батьків є моральне виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється у забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Відповідно до ч.3\~ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч.7\~ст.7 СК України,\~дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ч.2\~ст.150 СК України\~визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У відповідності до\~ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 4\~ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення (наприклад, у зв`язку із перебуванням платника аліментів у лавах Збройних Сил України, тяжким матеріальним становищем, тощо). При цьому такі обставини повинні мати місце саме на час виникнення такої заборгованості. Станом на 01 березня 2022 року розмір заборгованості по аліментам по виконавчому листу №506/108/14-ц, виданому Красноокнянським районним судом Одеської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] становить 27014,49 грн і вказана заборгованість утворилася, починаючи з 01 червня 2020 року / а.с. 16/. Як вбачається із інформації індивідуальних відомостей про застраховану особу, що міститься у Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування , останні відомості по страховому стажу внесені за п`ять місяців 2020 року ( а.с. 21-22) . Таким чином, фактично єдиною підставою, на яку посилається позивач, є лише відсутність у нього офіційного працевлаштування, при цьому останній не заперечував, що мав тимчасові заробітки, однак ні якого розміру були ці заробітки, ні яка була їх періодичність, суду не повідомив. Разом з тим, суд погоджується і з позицією сторони відповідача щодо усвідомленості позивачем всієї міри відповідальності, у тому числі і матеріальної, а саме необхідності розрахування своїх матеріальних можливостей утримання всіх неповнолітніх та малолітніх дітей, в тому числі і дитини [PERSON] , який не проживає з позивачем. При цьому утримання інших дітей шляхом отримання позивачем тимчасових неконтрольованих державним виконавцем заробітків жодним чином не має здійснюватися за рахунок погіршення утримання дитини [PERSON] , так як права дітей є рівними, і батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання одних дітей порівняно із іншими. При цьому, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Оскільки позивачем не доведені підстави для звільнення його від сплати заборгованості по аліментам, то задоволення в цій частині позовних вимог, перш за все, не відповідає інтересам дитини. Виникнення вказаних обставин для звільнення від заборгованості по сплаті аліментів позивач пов`язує з неможливістю влаштуватись на роботу, що, на думку суду, не може бути тією істотною обставиною для задоволення вимог, оскільки ця обставина виникла не внаслідок впливу непереборних обставин, а виникла виключно внаслідок волі позивача, який, достеменно будучи обізнаним про наявність невиконаних обов`язків по утриманню дитини за рішенням суду, не здійснив всіх належних заходів щодо офіційного працевлаштування, що не може ставитись в залежність з погіршенням матеріального стану дитини, яка не проживає у його сім`ї. При цьому положення ч. 2\~ст. 197 СК України\~не є нормою матеріального права, яка дає право на звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами в цій справі, адже заборгованість, яка має місце, не виникла у зв`язку з тяжкою хворобою позивача або іншою обставиною, що має істотне значення, а виникла внаслідок ухилення позивачем від сплати аліментів у розмірі, визначеному чинним законодавством. Тому у задоволенні позову у частині звільнення позивача від сплати заборгованості по сплаті аліментів слід відмовити.

Outcome: partial