Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] . В обґрунтування позову посилається на те, що між нею та відповідачами 03.06.2018 року було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю. На підставі даного договору вона передала у власність відповідачам грошові кошти в сумі 23\~000 доларів США, що складає в еквіваленті 600\~000 гривень по комерційному курсу на час 03.06.2029 року. Позичальники зобов`язуються повернути їй гроші в тій самій валюті в термін до 03.06.2019 року. Відповідачі частково повернули борг. Залишок боргу складає 16\~600 доларів США. Оскільки відповідачі своєчасно борг не повернули, тому, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, повинні сплатити три проценти річних від простроченої суми, розмір яких складає 1498 доларів США. В резолютивній частині позову просила суд стягнути з відповідачів на її користь 494170 гривень, що еквівалентно 16600 доларів США за курсом 29,95 гривень за 1 долар США та 3% річних з простроченої суми в розмірі 44745,30 гривень. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Кадникова Л.Г. у судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, надали пояснення аналогічні змісту позовних вимог, просили суд задовольнити вимоги в повному обсязі. Крім того позивачка [PERSON] в судовому засіданні уточнила позовні вимоги, просила суд, з урахуванням часткового погашення відповідачами на момент судового розгляду даної цивільної справи боргу в сумі 90 доларів США, стягнути з відповідачів на її користь 16510 доларів США, що еквівалентно 494774,50 гривень за курсом 29,95 гривень за 1 долар США та 3% річних від простроченої суми в розмірі 40253 гривень. Також просила суд стягнути з відповідачів на її користь сплачений судовий збір у розмірі 5419,15 гривень та витрати на правничу допомогу в розмірі 2481 гривень. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] позовні вимоги визнали. Не заперечували проти їх боргового зобов`язання перед позивачкою в сумі 16510 доларів США, відповідно 3% річних та судових витрат. Суду пояснили, що вони мають намір погасити борг в повному обсязі, намагаються це робити, погашаючи борг частково. Проте їх теперішнє матеріальне становище, через складну ситуацію в бізнесі, не дозволяє їм погасити борг позивачці в повному обсязі. Ухвалою суду від 23 червня 2022 року відкрито провадження по даній цивільній справі, визначено\~провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження Вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що 03.06.2018 року між позивачкою [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю. На підставі даного договору [PERSON] передала у борг відповідачам грошові кошти в сумі 23\~000 доларів США, що складає в еквіваленті 600\~000 гривень по комерційному курсу на час 03.06.2029 року. Отримання відповідачами від позивачки грошей в борг на вищевказану суму також підтверджується розписками, які власноручно ними підписані. Відповідно до п.1 Договору позики позичальники зобов`язалися повернути гроші в тій самій валюті в термін до 03.06.2019 року. У зазначений строк [PERSON] та [PERSON] , взятих на себе зобов`язань не виконали, грошові кошти у повному обсязі не повернули. Відповідачі частково повернули борг, що підтверджується матеріалами справи. Залишок боргу складає 16\~510 доларів США. Дана сума боргу відповідачами визнана та не спростовувалася. Частиною першою\~статті 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою\~статті 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій\~статті 627 ЦК України\~визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою\~статті 1046 ЦК України\~передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої\~статті 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України\~встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Статтею 524 ЦК України\~визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України\~встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію з цього приводу, яка викладена у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні, тому суд при вирішені спору по суті не зазначає в рішенні суду еквівалент суми боргу та трьох процентів річних за прострочення виконання зобов`язання, як то зазначила в своєму позові [PERSON] . Згідно зі\~статтею 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки\~стаття 625 ЦК України\~розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою\~статті 625 ЦК України\~нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Така позиція суду ґрунтується на позиції Великої Палати Верховного суду, яка викладена у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц. При цьому суд зазначає, що 24 лютого\~2022\~року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти\~ України\~Указом Президента\~України\~ № 64/2022 введено\~воєнний\~стан\~із 05 години 30 хвилин 24 лютого\~2022\~року. Розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» доповнено пунктом 6 1 згідно із Законом № 2120-IX від 15 березня 2022 року: «6 1 . У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Перевіривши здійснений позивачкою та її представником розрахунок 3% річних від простроченої суми, суд встановив, що даний розрахунок проведений з урахуванням вищенаведених норм права, дії в Україні воєнного стану та складає з урахуванням часткового погашення боргу на час розгляду справи 1344 доларів США. Оцінивши всі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення боргу в сумі 16510 доларів США, та 3% річних від простроченої суми в розмірі 1344 доларів США підлягають задоволенню, оскільки розмір боргу підтверджується вищевказаним договором позики, розписками, визначений договором та розписками строк для повернення позики закінчився, а наявність у позивачці договору та розписок свідчить про невиконання відповідачами своїх зобов`язань, що є підставою для застосування до останніх нарахування 3 % річних, що є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд стягує з відповідачів на користь позивачки понесені нею судові витрати в повному обсязі, а саме: сплачений нею судовий збір, що підтверджується квитанцією про сплату судового збору, яка додана до позову, у розмірі 5419,15 гривень, по 2709,58 гривень з кожного; витрати на правничу допомогу, які підтверджені квитанцією про сплату таких витрат, у розмірі 2481 гривень, по 1240,50 гривень з кожного, а всього 7900,15 гривень, по 3950,08 гривень з кожного.

Outcome: approved