Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-18 00:00:00

до Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області звернулась [PERSON] ,\~яка діє\~в своїх\~інтересах та\~інтересах неповнолітніх\~дітей [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] ,\~Перегінської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області, у якій просить поновити їй пропущений з поважних причин строк позовної давності на звернення до суду з цим позовом; визнати частково недійсним та скасувати Свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок, видане 28.03.1994 виконавчим комітетом Перегінської селищної Ради народних депутатів Рожнятівського району Івано-Франківської області в частині належності [PERSON] 1/5 частини житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS] ; визнати частково незаконним та скасувати рішення дванадцятої сесії 21-го скликання Перегінської селищної Ради народних депутатів Рожнятівського району Івано-Франківської області "Рішення. Про розгляд заяв" від 21.12.1993 в частині повернення [PERSON] 1/5 частини будинку, який знаходиться в [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачка зіслалася на те, що визнаючи за даними особами право власності на житловий будинок, селищна рада у виписці із протоколу сесії та в Архівному витязі з даного протоколу сесії "Рішення. Про розгляд заяв громадян селищної ради" № Т-47/04-01 від 15.07.2021 не вказала об`єктивне обґрунтування правової підстави для повернення вищевказаним особам зазначеного об`єкта права власності. Позивачка зазначила, що про відсутність будь-яких правових підстав на повернення вищевказаного будинку [PERSON] та іншим названим в рішенні особам і набуття ними права приватної власності на нього підтверджується такими доказами: - розпорядженням представника Предидента України Рожнятівської районної державної адміністрації В. Семковича № 6 від 15.01.1993, яким було відмінено рішення виконкому Перегінської селищної Ради народних депутатів №35 "Про повернення будинку" у зв`язку з тим, що рішення прийнято з порушенням чинного законодавства про відчуження комунального майна та звернено увагу голові виконкому Перегінської селищної Ради народних депутатів про поспішне прийняття даного рішення без попереднього вивчення законних на те підстав на повернення будинку громадянам селища. - листом № Г-66 від 29.03.1993 Рожнятівської районної державної адміністрації на адресу Івано-Франківської обласної державної адміністрації та [PERSON] , яким їх інформовано, що дійсно виконкомом Перегінської селищної Ради народних депутатів рішення № 35 від 25.11.1992 незаконно було повернуто комунальний будинок, в якому в даний час проживає гр. [PERSON] далеким родичам та іншим стороннім особам і розпорядженням райдержадміністрації № 6 від 15.01.1993 дане рішення відмінено в зв`язку з порушенням чинного законодавства про відчуження комунального майна та, що стосується громадян, які претендують на даний житловий будинок, то підстав на даний час в них немає так, як у них відсутній і заповіт сім`ї, яка проживала тут і крім цього гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в комісію по реабілітацію не зверталися; - довідкою № 4, виданою 15.01.1993 Рожнятівським управлінням житлового господарства підтверджується, що будинок [ADDRESS] рахується на балансі УЖКГ і його балансова вартість становить 10224 крб.; Про незаконність прийнятого Перегінською селищною Радою народних депутатів рішення про повернення вищеназваним особам комунального житлового будинку також свідчить відсутність правових норм в діючому на той час законодавстві, які би передбачали підставність передачі у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] :, та [PERSON] вказаного комунального майна. Позивачка зазначила, що оскільки рішення сесії Перегінської селищної ради від 21.12.1993 є незаконним і підлягає скасуванню, то свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок від 28.03.1994, яке видано на підставі вищезазначеного рішення [PERSON] , [PERSON] „ [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на вищевказаний житловий будинок є недійсним. Щодо пропуску позовної давності позивачка зазначила, що про прийняття Перегінською селищною Радою народних депутатів Рожнятівського району Івано-Франківської області оскаржуваного рішення їй стало відомо тільки після заявленого в травні 2021 року в Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області до неї позову про визнання недійсним та скасування Свідоцтва про право їхньої власності на належний їм житловий будинок, що свідчить про поважність причин пропуску строку позовної давності для звернення з цим позовом до суду. У судове засідання позивачка не прибула. Її представник адвокат Мельник Б.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачка [PERSON] у судове засідання також не прибула. Для представництва її інтересів у судове засідання прибув адвокат Родіков І.С., який заперечив можливість задоволення позовних вимог, оскільки вважає, що спірне рішення та свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок видані з дотриманням вимог законодавства України, а позивачкою не доведено належним чином обґрунтованість заявлених вимог. Представник відповідача\~Перегінської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області Марко М.М. у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю. Представник служби у справах дітей Перегінської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області у судове засідання не прибула, подала до суду заяву у якій просила розгляд справи провести без її участі та зазначила, що при вирішення питання можливості задоволення позовних вимог покладається на розсуд суду. Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні письмові докази в їх сукупності, встановивши таким чином фактичні обставини справи, суд прийшов до таких висновків. Відповідно до змісту ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ст.ст.1-4 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України), завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України, окрім іншого передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому, статтею 12 ЦПК України установлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як передбачено ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в тому числі шляхом визнання права. Відповідно до архівного витягу з протоколу двадцятої сесії двадцять першого скликання Перегінської селищної ради від 21.12.1993 (а.с.12), зазначеною селищною радою було прийнято рішення під назвою «Рішення. Про розгляд заяв громадян селищної ради», яким вирішено повернути будинок громадянам: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з тою умовою, що сім`я [PERSON] буде проживати в ньому поки не побудує свій будинок,або не буде надане інше житло, а ветлікарня буде знаходитись в цьому приміщенні поки не перейде в інше приміщення. Аналогічне за своєю суттю рішення селищної ради відображено у виписці із протоколу від 21.12.1993 «Про повернення будинку» (а.с.11). На підставі вищезазначеного рішення селищної ради від 21.12.1993, виконавчим комітетом Перегінської селищної ради народних депутатів було видано свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок від 28.03.1994 (а.с.13), яке зареєстроване у Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації, яким установлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 1/5 частині кожному. Право громадян на власність, як важливий атрибут правової держави і демократичного суспільства, закріплено в Конституції України, стаття 41 якої передбачає, що кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. На підтвердження достовірності обставин, якими позивачка обгрунтовує позовні вимоги, остання посилається на розпорядження представника Президента України Рожнятівської районної державної адміністрації В. Семковича № 6 від 15.01.1993 (а.с.16), яким було відмінено рішення виконкому Перегінської селищної Ради народних депутатів №35 "Про повернення будинку" у зв`язку з тим, що рішення прийнято з порушенням чинного законодавства про відчуження комунального майна та звернено увагу голові виконкому Перегінської селищної Ради народних депутатів про поспішне прийняття даного рішення без попереднього вивчення законних на те підстав на повернення будинку громадянам селища. Також позивачка як на доказ обґрунтованості позовних вимог посилається на лист № Г-66 від 29.03.1993 представника Президента України Рожнятівської районної державної адміністрації В. Семковича, який був адресований Івано-Франківській обласній державній адміністрації та [PERSON] (а.с.17), яким їх інформовано, що дійсно виконкомом Перегінської селищної Ради народних депутатів рішення № 35 від 25.11.1992 незаконно було повернуто комунальний будинок, в якому в даний час проживає гр. [PERSON] далеким родичам та іншим стороннім особам і розпорядженням райдержадміністрації № 6 від 15.01.1993 дане рішення відмінено в зв`язку з порушенням чинного законодавства про відчуження комунального майна та, що стосується громадян, які претендують на даний житловий будинок, то підстав на даний час в них немає так, як у них відсутній і заповіт сім`ї, яка проживала тут і крім цього гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в комісію по реабілітацію не зверталися; Однак, суд звертає увагу, що вищезазначені письмові докази стосуються рішення виконавчого комітету Перегінської селищної Ради народних депутатів №35 35 від 25.11.1992 «Про повернення будинку» та жодним чином не стосуються оскаржуваного рішення дванадцятої сесії 21-го скликання Перегінської селищної Ради народних депутатів Рожнятівського району Івано-Франківської області від 21.12.1993 тобто вищезазначені документи, які позивачка вважає доказами підставності своїх позовних вимог, були видані уповноваженою особою задовго до прийняття селищною радою оскаржуваного рішення та не підтверджують незаконність останнього. З довідки № 4, виданою 15.01.1993 Рожнятівським управлінням житлового господарства вбачається, що будинок [ADDRESS] рахується на балансі УЖКГ і його балансова вартість становить 10224 крб. Даних про те,з якого часу будинок перейшов у власність держави і на основі яких документів не збереглося. Зазначеною довідкою також не підтверджено факт незаконності оскаржуваного рішення. Таким чином, суд вважає, що вищезазначені письмові докази є неналежними та не достатніми для встановлення обставин справи, які входять до предмета доказування у цій справі. Позивачка, як на підставу заявлених вимог посилається також на відсутність правових норм в діючому на той час законодавстві, які би передбачали підставність передачі у власність вказаного у оскаржуваному рішенні комунального майна та відсутність об`єктивного обґрунтування у оскаржуваному рішенні правової підстави для повернення вищевказаним особам зазначеного об`єкта права власності. При цьому, позивачка в обґрунтування заявленого твердження не наводить жодних правових норм, які б діяли на час прийняття оскаржуваного рішення та виданого на його підставі оспорюваного свідоцтва, та підтверджували невідповідність останніх чинному на той час законодавству. Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що позивачкою не доведено належними та достатніми доказами обґрунтованість та підставність позовної вимоги про визнання частково незаконним та скасування рішення дванадцятої сесії 21-го скликання Перегінської селищної Ради народних депутатів Рожнятівського району Івано-Франківської області "Рішення. Про розгляд заяв" від 21.12.1993 в частині повернення [PERSON] 1/5 частини будинку, який знаходиться в [ADDRESS] . При цьому, оскільки позивачка [PERSON] вирішення позовної вимоги про визнання частково недійсним та скасування Свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок від 28.03.1994 поставила в залежність від задоволення позовної вимоги про визнання рішення незаконним, яка визнана судом недоведеною, відповідно вимога про визнання частково недійсним та скасування Свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок також є безпідставною. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. Щодо клопотання позивачки про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Згідно вимог ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення у належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого він звернувся до суду з позовом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 367/2271/15-ц зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, та у разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених стороною позивача поважних причин її пропуску. Схожі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51)). Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову з наведених вище підстав, питання щодо застосування строків давності судом не вирішується.

Outcome: dismissed