Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , визначивши третьою особою без самостійних вимог на предмет спору - Заставнівську міську раду Чернівецької області, в якому просить визначити місце проживання їх спільної з відповідачкою [PERSON] малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , спільно з ним. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що від шлюбу із відповідачкою, який було зареєстровано 29.08.1999 відділом РАГС Заставнівського РУЮ Чернівецької області за актовим записом №35, у них є двоє дітей: старший син, який вже є повнолітнім та малолітня донька - [PERSON] , [INFO] . Після одруження вони з дітьми проживали в спільному житлі, яке придбане в шлюбі та належить їм на праві спільної приватної власності, однак в результаті постійних сварок та конфліктів, відповідачка [PERSON] приблизно три місяці тому забрала свої речі та переїхала проживати в квартиру, яку винаймає в м. Заставна. Наразі в судовому порядку вирішується питання про розірвання їх шлюбу. Після того, як відповідачка змінила місце проживання, діти залишилися проживати разом із батьком, він займається їх вихованням та забезпечує їх усім необхідним. Будь-яких перешкод у реалізації батьківських прав [PERSON] він не чинив та не чинить, проте остання ставить вимогу про залишення дитини із нею. Посилаючись на вищевикладене та з огляду на те, що між ним та відповідачкою не досягнуто згоди щодо подальшого проживання їх малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , просив суд ухвалити рішення, яким визначити місце проживання останньої разом із ним. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, у заздалегідь поданій до суду заяві просив розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі з підстав, наведених у позові. Відповідачка [PERSON] , будучи своєчасно та належним чином повідомленою про розгляд справи, в судове засідання не з`явилася, попередньо адресувала до суду заяву, в якій зазначила, що дійсно вони з позивачем протягом останніх декілька місяців не проживають разом і між ними виник спір з приводу подальшого проживання їх спільної малолітньої доньки [PERSON] . Однак, наразі вона не заперечує проти того, що дитина буде проживати з батьком, за умови, що він не буде чинити їй перешкод у спілкуванні з дитиною та участі в її вихованні. Поряд з цим заявила вимогу про розгляд справи в її відсутності. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Заставнівської міської ради Чернівецької області Ткач Н.І. в судовому засіданні підтримала висновок органу опіки та піклування Заставнівської міської ради Чернівецької області про недоцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , із її батьком [PERSON] . Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відтак, врахувавши позиції сторін у справі, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі в їх сукупності, визначивши правову природу спірних правовідносин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 29.08.1999 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що відділом РАГС Заставнівського РУЮ Чернівецької області в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис №35 (а.с.3). За час перебування у шлюбі у сторін народилося двоє дітей: син - [PERSON] , 2003 р.н., який на час розгляду справи вже є повнолітнім, та малолітня донька - [PERSON] , [INFO] (а.с.8,17). Згідно довідки, виданої 04.07.2022 виконавчим комітетом Заставнівської міської ради Чернівецької області за № 1919 сім`я [PERSON] складається із дружини - [PERSON] , сина - [PERSON] та доньки - [PERSON] та проживає в [ADDRESS] (а.с.17). Водночас, як встановлено судовим розглядом, подружжя [PERSON] на даний час перебуває на стадії розлучення, вказана обставина визнана відповідачкою [PERSON] , яка у поданій до суду заяві від 11.07.2022 зазначила про те, що протягом останніх кілька місяців вони з позивачем проживають окремо (а.с.27). У зв`язку із наявністю спору з приводу визначення місця проживання їх малолітньої доньки [PERSON] , 2015 р.н., позивач звернувся за вирішенням спірного питання безпосередньо до суду. За змістом довідки №121 від 27.06.2022 [PERSON] , 2015 р.н., є ученицею 2-Б класу Заставнівського ЗЗСО І-ІІІ ступенів Заставнівської міської ради Чернівецької області (а.с.10). У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України (254к/96-ВР) є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України (254к/96-ВР) , Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 150 СК України передбачений обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). За статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського суду з прав людини у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі "М.С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Враховуючи вимоги статті 51 Конституції України, статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, статті 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема про визначення місця проживання дитини, встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні, є обов`язком суду. Відповідно до вимог ч.4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Судом встановлено, що за наслідками проведення обстеження житлово-побутових умов [PERSON] та проведення із ним бесіди та із членами його сім`ї Орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Заставнівської міської ради прийшов до висновку про недоцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , 2015 р.н., у зв`язку з тим, що дитина проживає разом з батьком та матір`ю в одному будинку та знаходиться на утриманні та вихованні обох батьків. При цьому зазначений орган виходив з того, що не зважаючи на те, що подружжя [PERSON] вирішили розірвати шлюб, вони залишилися проживати разом із донькою в одній квартирі, за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві власності матері дитини [PERSON] . У квартирі, яка складається із 4 кімнат, кухні коридору, ванної, туалету та гардеробної кімнати, проведено сучасний ремонт, індивідуальне опалення, в наявності необхідні меблі та побутова техніка. Дитина має окрему кімнату, відповідно укомплектовану та забезпечена всім необхідним. Для проживання та виховання дитини створені відповідні умови. В ході розмови із батьками встановлено, що кожен з них добросовісно виконує батьківські обов`язки по відношенню до дитини, ознаки девіантної поведінки та шкідливих звичок у них відсутні. Зі слів малолітньої [PERSON] - вона спілкується із обома батьками та любить їх однаково, однак батько [PERSON] проводить з нею більше часу. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України", заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ?від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц. Отже, вирішуючи спір між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. На думку суду, проживання батьків за однією адресою не є підставою для відмови у задоволенні позову про визначення місця проживання дитини (дітей) разом з одним із них. Відповідно до ч.4 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відтак, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі суд, встановивши, що подружжя перебуває на стадії розлучення, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що визначати місце проживання дитини [PERSON] у даний час необхідно, задля унеможливлення в майбутньому маніпулювання місцем проживання дитини, виходячи з прив`язаності її до одного з батьків, враховуючи її вік та потреби у повсякденному житті. Зокрема, суд враховує, що дитина більше часу проводить з батьком, який дбає про її виховання та повністю створює їй необхідні умови для розвитку, а також позицію матері, яка визнала, що у неї відсутня повноцінна можливість приділяти достатньо часу доньці у зв`язку із тяжкою хворобою матері, яка потребує стороннього догляду. При цьому, суд враховує, що позивач є приватним підприємцем, має стабільний заробіток, спроможний забезпечити дитину усім необхідним, будь-яких доказів, що свідчили б про те, що визначення місця проживання дитини разом з позивачем може зашкодити інтересам дитини, в ході розгляду справи не здобуті, а тому, з урахуванням визнання відповідачкою [PERSON] позову, суд прийшов до висновку про наявність підстав для його задоволення шляхом визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] . На підставі наведеного,

Outcome: approved