Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, відповідно до змісту якої, з урахуванням уточнених 16.06.2022 позовних вимог, просить: - визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 15.11.2021 №50-к/т, яким [PERSON] було відсторонено від роботи за посадою вчителя історії, предмету Захист Вітчизни у загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №10 м.Житомира, з 15.11.2021 на час відсутності щеплення від COVID-19 без збереження заробітної плати; - стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (на день подачі позову становить 3 003,20 гривень), починаючи з 15.11.2021 і по 28.02.2022. В обґрунтування позову зазначає, що з 03.09.2018 працює у загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №10 м.Житомира на посаді вчителя історії, предмету Захист Вітчизни. 04.11.2021 відповідач повідомив [PERSON] про необхідність обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 та, у випадку відсутності підтверджуючих документів про щеплення, про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати. Наказом від 15.11.2021 №50-к/т його відсторонено від роботи з 15.11.2021 на час відсутності щеплення від COVID-19, без збереження заробітної плати, не зважаючи на подані ним роботодавцю заперечення. Вказаний наказ вважає незаконним, оскільки: посилання відповідача на п.41-6 Постанови КМУ №1236 від 09.12.2020 не узгоджується з нормами Конституції України, прямо порушує її вимоги, у зв`язку з чим вказана постанова не може бути застосована; вимога відповідача щодо пред`явлення документів про вакцинацію суперечить ст.39-1 Закону України Основи законодавства України про охорону здоров`я; воєнний або надзвичайний стан в Україні не вводився, в зв`язку із чим не може бути обмежено право на працю, як це передбачено Конституцією України. Внаслідок відсторонення від роботи позивач, маючи на утриманні двох дітей та дружину, яку також відсторонено від посади, залишився без заробітку. Крім того, зауважує, що при прийняті його на роботу не було такої умови праці, як наявність сертифікату вакцинації COVID-19 і можливість роботи не ставилася у залежність від наявності такого сертифікату, а відтак вимога про введення режиму роботи за наявності сертифікату вакцинації є зміною істотних умов праці, про що позивача не було попереджено у відповідності до вимог чинного законодавства. Враховуючи наведене, просить скасувати наказ відповідача від 15.11.2021 №50-к/т, стягнувши середній заробіток за час вимушеного прогулу. Ухвалою судді Корольовського районного суду м.Житомира від 14 грудня 2021 року у даній справі відкрито загальне позовне провадження із повідомленням сторін та призначено підготовче засідання. 21 лютого 2022 року на адресу Корольовського районного суду м.Житомира від представника відповідача - директора загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №10 м.Житомира Величка О.Ю. надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 16.06.2022, постановленою без виходу суду до нарадчої кімнати, відзив на позовну заяву, за клопотанням позивача від 14.02.2022, залишено без розгляду у зв`язку із порушенням встановленого судом строку на його подання. 14 лютого 2022 року (до надходження до суду відзиву на позовну заяву) на адресу Корольовського районного суду м.Житомира від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій останній зазначив, що доводи відповідача щодо законності відсторонення є надуманими та безпідставними, натомість подана ним позовна заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Крім того, зазначив, що: факт його відмови від щеплення не оформлений за формою № 063-2/0, як того вимагає Положення № 595 від 16.09.2011; наказ МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 не містить положень про обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19, а лише затверджує перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, та є незаконним; Департаментом охорони здоров`я Житмирської облдержадміністрації не приймалось окремих рішень про обов`язкові профілактичні щеплення від Covid-19 педагогічних працівників на території м.Житомира та Житомирської області. 22 лютого 2022 року на адресу Корольовського районного суду м.Житомира від позивача надійшла позовна заява з доповненими обставинами, в якій, у доповнення вже викладених в первісному позові обставин вказує, що посилання відповідача на акт від 12.11.2021 №533 Про відмову надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, як на підставу фіксування відмови від щеплення та прийняття оспорюваного наказу, не передбачено законом. Крім того, доповнив позов обставинами, аналогічно зазначеними у відповіді на відзив. Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 12 червня 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, прийнято до судового розгляду подану позивачем позовну заяву з доповненими обставинами. Ухвалами Корольовського районного суду м.Житомира від 12 червня 2022 року, постановленими без виходу до нарадчої кімнати, задоволено клопотання позивача про долучення до матеріалів справи наказу від 28.02.2022 №27-К; частково задоволено клопотання про долучення доказів від 13.01.2022; відмовлено в задоволенні клопотання про долучення доказів від 23.05.2022; закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Представник відповідача в судові засідання 21.01.2022, 24.05.2022, 16.06.2022 не з`являвся, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав. Також представник відповідача не з`явився в судове засідання 21.07.2022, про розгляд справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. За змістом ст.2 ЦПК України, основними засадами цивільного судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи судом. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожний має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади; характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02 листопада 2006 року). В контексті наведеного суд зазначає, що представник відповідача жодного разу не з`явився в судові засідання, не повідомив про причини неявки, а також від нього не надходило клопотань щодо необхідності відкладення розгляду справи на іншу дату. Враховуючи наведене, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності представника відповідача. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 03 вересня 2018 року, наказом № 84-н від 28.08.2018, [PERSON] було призначено на посаду вчителя історії, предмету Захист Вітчизни, загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №10 м.Житомира, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] . Згідно повідомлення директора загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №10 м.Житомира Олександра Величка про обов`язкове профілактичне щеплення проти СOVID-19 від 04.11.2021 №511, [PERSON] повідомлено про те, що з 08 листопада 2021 року на період дії карантину, встановленого КМУ, щеплення від COVID-19 обов`язкове для працівників закладів освіти, та про необхідність надання до 08.11.2021 документу, який підтверджуватиме наявність щеплення від COVID-19 або ж довідки про абсолютні протипоказання до щеплення. Попереджено, що у разі ненадання до 08 листопада 2021 року жодного з зазначених документів, [PERSON] буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст.46 КЗпП та статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб. 04.11.2021 [PERSON] подано директору школи заперечення на повідомлення від 04.11.2021, в яких позивач зазначив про незаконність відсторонення від роботи у зв`язку із відсутністю щеплення від COVID-19, оскільки в Україні не запроваджувався воєнний чи надзвичайний стан, а відтак, у відповідності до приписів Конституції України, право на працю не може бути обмежене. Наказом директора загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №10 м.Житомира від 15.11.2021 №50-к/т Про відсторонення від посади, [PERSON] , вчителя історії та Захисту України, відсторонено від роботи з 15 листопада 2021 року на час відсутності щеплення від COVID-19, без збереження заробітної плати, на підставі повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення № 511. У наказі наявна відмітка позивача про те, що він не згоден із ним. Не погоджуючись із наказом відповідача від 15.11.2021 №50-к/т, [PERSON] звернувся до суду із цим позовом. Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне. Конституція України є законом найвищої юридичної сили. Закони і інші нормативно-правові акти повинні відповідати Конституції. Конституція є законом прямої дії (ст.8 Конституції України). Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Відповідно до ст.147 та п.2 ст.150 Конституції України, повноваження тлумачити зміст Конституції України та вирішувати питання відповідності законів України Конституції України, належить виключно Конституційному Суду України. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», у разі, якщо діючий закон чи нормативно-правовий акт суперечить Конституції України в усіх необхідних випадках слід безпосередньо застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Відповідно до ст.29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» карантин встановлюється і відміняється Кабінетом Міністрів України. Проте Кабінет Міністрів України не є абсолютно вільним в цьому питанні - це повноваження Кабінету Міністрів обмежене законом. Це обмеження полягає у встановленні жорсткої і безальтернативної процедури. Зазначена стаття Закону встановлює, що питання про встановлення карантину порушує перед Кабінетом Міністрів України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за поданням головного державного санітарного лікаря України. Разом з тим, головний державний санітарний лікар, також не є абсолютно вільним в цьому питанні. Його повноваження на ініціювання карантину виникають лише в тому випадку, коли в Україні вже введено надзвичайний стан. Згідно пп.\~«й» ч.1\~ст.40\~Закону України\~«Про забезпечення\~санітарного та\~епідемічного благополуччя\~населення» до\~повноважень головного\~державного санітарного\~лікаря України\~належить:у разі введення в Україні чи в окремих її місцевостях режиму надзвичайного стану вносить центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, обґрунтоване подання для прийняття рішення щодо звернення до Кабінету Міністрів України з пропозицією про встановлення карантину. У поданні зазначаються: період і межі території встановлення карантину; перелік проведення необхідних профілактичних, протиепідемічних та інших заходів, які можуть бути проведені у зв`язку з введенням режиму надзвичайного стану і встановленням карантину, виконавці цих заходів; вичерпні тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб, додаткові обов`язки, що покладаються на них. Разом з тим, надзвичайний чи воєнний стан в Україні на час відсторонення позивача [PERSON] від роботи, тобто станом на 15.11.2021, не було введено. Відповідно, станом на цей момент головний санітарний лікар ще не отримав повноважень ініціювати карантин, а у Кабінета Міністрів України не було підстав встановлювати карантин. Відтак, станом на 15.11.2021, чинним законодавством України карантин не введено. Окрім того, у відповідності до правової позиції Конституційного Суду України, яка викладена у рішенні Великої палати КС України від 28.08.2020 по справі за №1-14/2020(230/20) за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови КМ України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID - 19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», положень частини першої, третьої ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», абзацу дев`ятого п.2 розділ ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» зазначається, що згідно зі ст.64 Конституції України, права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень; не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені 24,25,27, 28,29, 40,47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Конституційний Суд України наголосив, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить ст.ст.1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України. Таким чином, діюча Постанова КМУ від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» зі змінами, внесеними Постановою КМУ від 20.10.2021 №1096 про введення карантину суперечить Конституції України та виконанню не підлягає. При цьому, статтею 21 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України) проголошена рівність трудових прав громадян та заборонена будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема, обмеження прав працівників залежно від стану їхнього здоров`я. Як визначено в статті 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відповідно до статті 10 Закону України "Про Основи законодавства України про охорону здоров`я" встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, серед яких зокрема передбачено: а) піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; б) у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Згідно з частинами першою та другою статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153, відповідно до статті 10 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я", статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, затверджено «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Згідно з Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, до вказаного переліку увійшли працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів, закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Сам наказ МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153 не містить положень про обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а лише затверджує «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, визначено відповідним Переліком, який підписаний Генеральним директором Директорату громадського здоров`я та профілактики захворюваності і який відповідно не уповноважений визначати окремі професії, виробництва та організації, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб. Тобто, фактично обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153 для певних професій, виробництв та організацій, не визначена, а затверджено лише «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Відповідно до частини першої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" визначено, що лише профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Отже, фактично з прийняттям відповідного наказу правове регулювання та визначення тих профілактичних щеплень, які є обов`язковими, не змінилось, а відтак відсторонення працівника, який входить до переліку, затвердженого наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153, є незаконним, оскільки саме до компетенції МОЗ України входять повноваження визначати Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, які встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, що відповідно і зобов`язує МОЗ самостійно визначати відповідні хвороби та інфекції. Відповідно до пункту 4 Положення про організацію і проведення профілактичних щеплень, яке затверджене Наказом Міністерства охорони здоров`я України 16 вересня 2011 року №595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 серпня 2014 року №551) щеплення дозволяється проводити тільки зареєстрованими в Україні вакцинами/анатоксинами, згідно з Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року №595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 серпня 2014 року №551), та інструкціями із застосування вакцини або анатоксину, затвердженими в установленому порядку. Профілактичні щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, до вказаного Календаря профілактичних щеплень в Україні не включені, а відтак посилання та обґрунтування відповідачем необхідності наявності доказів щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, до 08 листопада 2021 є незаконним. Сама й по собі вимога відповідача надати позивачу докази проведення відносно неї якихось медичних маніпуляцій, тобто проведення щеплень, є незаконною та суперечить вимогам ст.3 та ст.32 Конституції України. Положення пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» зобов`язують, а не надають право підприємствам, установам і організаціям усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Посилання відповідача в оспорюваному наказі №50-к/т від 15.11.2021 на постанову Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236, зі змісту якої, серед іншого, вбачається, що керівникам слід забезпечити відсторонення від роботи працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком за наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я, не може будь-яким чином змінити процедуру відсторонення, визначену пунктом 5 частини першої статті Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», оскільки дана Постанова Кабінету Міністрів України є підзаконним нормативним актом, тобто має нижчу силу і не може змінювати правове регулювання, визначене законом, та, як вже встановлено судом, суперечить Конституції України. Враховуючи наведене у сукупності, відсутність зазначення у оспорюваному наказі №50-к/т від 15.11.2021 законної підстави для відсторонення [PERSON] від роботи, зокрема, подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення позивача від роботи, суд дійшов висновку, що вказаний наказ є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з чим позов в цій частині підлягає задоволенню. Крім того, норма ст.12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" передбачає можливість відсторонення щодо осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. В той же час, МОЗ України не затверджувало на даний час переліку інфекцій, ухилення щеплення від яких може бути підставою для відсторонення від роботи. З огляду на наведені висновки, судом не досліджуються інші доводи позивача, покладені в обгрунтування позовних вимог. При цьому суд враховує, що згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Щодо вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне. Згідно частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. В ході розгляду справи судом встановлено, що починаючи з дня відсторонення від посади, тобто з 15 листопада 2021 року [PERSON] призупинено виплату заробітної плати. Наказом директора загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №10 м.Житомира від 28.02.2022 №27-К Про допуск до роботи, [PERSON] допущено до роботи з 01 березня 2022 року до завершення воєнного стану, на підставі наказу Міністерства охорони здоров`я України №380 від 25.02.2022 Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153. Положення статті 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. У випадках стягнення на користь працівників середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи середній заробіток визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи. Оскільки право позивача на працю з відповідною оплатою було порушене відповідачем шляхом видання наказу від 15 листопада 2021 року №50-к/т про відсторонення [PERSON] від роботи без збереження заробітної плати, тому останній має право на проведення виплати невиплаченої йому заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи, розрахунок якої має бути здійснено у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України щодо визначення середнього заробітку з моменту відсторонення по день фактичного допущення до роботи. Згідно з п.5 Постанови КМ України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08 лютого 1995 року, зі змінами, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до п.8 вищезазначеної Постанови, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів(годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до довідки про доходи, [PERSON] , отримав заробітну плату за період з 01 вересня 2021 року по 31 жовтня 2021 року в сумі 31533,78 грн, з яких: за вересень 2021 року - 17 530,41 грн; за жовтень 2021 року - 14 003,37 грн. Середньоденна заробітна плата позивача складає 750,80 грн (31533,78 грн / 42р.д.). Час вимушеного прогулу з 15 листопада 2021 року по 28 лютого 2022 року складає 73 робочі дні, у зв`язку з чим середня заробітна плата за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 54\~808,40 грн (73 р.д. х 750,80 грн). Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України та зв`язку із задоволенням позову з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 816,00 грн. Щодо стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження розміру понесених витрат на правничу допомогу позивачем до позовної заяви додано: витяг із договору про надання правничої (правової) допомоги від 17.01.2022 укладений між адвокатом Горопашиним Сергієм Сергійовичем та Ткаченком Романом Борисовичем; додаток до договору про надання правничої (правової) допомоги від 17.01.2022, відповідно до змісту якого розмір гонорару адвоката складає 7 000,00 грн; рахунок №17.01.2022/2 на суму 7\~000,00 грн; детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом у порядку ч.3 ст.137 ЦПК України по справі №296/9867/21; квитанцію №0.0.2420143690.1 від 17.01.2022, згідно якої позивачем на користь адвоката сплачено 7\~000,00 грн. Беручи до уваги те, що розмір понесених позивачем [PERSON] витрат на правничу допомогу підтверджений належними та допустимими доказами, виходячи з критеріїв їх реальності та співмірності із складністю справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №10 м.Житомира на користь позивача [PERSON] 7\~000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: approved