Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-18 00:00:00

Позивач, ПрАТ НВП «АТОН», звернулося до суду з цивільним позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Ухвалою судді від 22 лютого 2022 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження. Стислий виклад позиції позивача. Між позивачем та відповідачем 29.01.2021 укладено договір позики № 1/2021 відповідно до якого відповідачу були надані грошові кошти 15\~000 грн. з визначеною датою повернення 30 квітня 2021 року. Відповідач був звільнений з посади 01.02.2021 та при розрахунку з нього було стягнуто 6284,46 грн., проте залишок заборгованості складає 8715,54 грн. який не було повернуто в строк та не повернуто до цього часу. 15 липня 2021 року направлено на адресу відповідача претензію №249 з вимогою повернути основну заборгованість разом зі штрафними санкціями в розмірі 9587,09 грн. проте досудову вимогу позивача не виконано. Відповідач повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином, про причини неявки суд не повідомив будь-яких заяв, клопотань та відзиву не надав. З урахуванням положень\~ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Фактичні обставини встановлені судом. Наказом №78-к від 31.08.2020 [PERSON] прийнято на роботу на посаду менеджера зі збуту комерційного відділення. 29 січня 2021 року між ПрАТ НВП «АТОН» та [PERSON] укладено договір позики 1/2021 за яким останньому надано суму споживчої позики в розмірі 15\~000 грн. Пунктом 4.1 договору передбачено, що датою повернення позики є 29 березня 2020 року. Відповідно до наказу генерального директора ПрАТ НВП «АТОН» №10-к від 01.02.2021 [PERSON] звільнено за угодою сторін. За бухгалтерською довідкою №301 від 12.08.2021 при звільненні відповідача проведено часткове погашення заборгованості та розмір утримання склав 6284,46 грн. 15 липня 2021 року відповідачеві направлено претензію №249 з вимогою повернути суму заборгованості в розмірі 9587,09 грн. Яка наразі не виконана відповідачем. Норми права застосовані судом. Згідно з частинами першою, другою статті 509\~ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11\~ЦК України визначає договори та інші правочини. Підставою позову у цій справі є невиконання відповідачем зобов`язання щодо повернення позивачу коштів за договором позики. Відповідно до статті 1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202\~ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до частини першої статті 1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно статті 526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей1046,1047\~ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки, договори позики чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Аналогічні правові висновки викладені й у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, у постанові Верховний Суд від 23 травня 2018 року у справі № 475/526/15-ц, та постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року в справі № 369/3340/16-ц. Висновки суду. Так, під час судового розгляду встановлено, що між сторонами укладено договір позики, зі змісту якого вбачається, що відповідач отримав від позивача суму у розмірі 15\~000 гривень 00 коп. зі строком повного погашення боргу не пізніше 29 березня 2020 року, що є меншою ніж дата укладання договору, що свідчить про допущені неточності у договорі позики та відсутність кінцевого терміну погашення заборгованості погодженого сторонами. Крім того позивачем не надано доказів отримання [PERSON] вказаних коштів. Отже, ураховуючи встановлені фактичні обставини справи, та, взявши до уваги той факт, що розписка відповідача про отримання грошових коштів відсутня, а позивачем не наведено належних доказів отримання грошових коштів саме [PERSON] , суд дійшов висновку, що укладення між сторонами договору позики відбулося шляхом його підпису сторонами, проте відсутнє підтвердження його виконання, а тому позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і не підтверджуються належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим задоволенню не підлягають. Такі висновки суду також повністю узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, що викладена у постанові від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц (провадження № 61-20376св18). Відповідно до ч.ч. 1,3ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.ч. 1,6ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Питання судових витрат суд вирішує на підставі ст.\~141\~ЦПК України та у зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, вважає за необхідне покласти судові витрати на позивача відповідно.

Outcome: dismissed