Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-06 00:00:00

До Подільського районного суду міста Києва звернувся [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори, в якій просить: -визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 35/100 частки житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами під [ADDRESS] , видане 28 серпня 2018 року державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І., та зареєстроване в реєстрі під № 1-696 на ім`я [PERSON] після смерті [PERSON] , в частині включення до складу спадщини житлового будинку літ. «З»; -скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок під літ. «З», який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , проведеної 28 серпня 2018 року на підставі рішення державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І., на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28 серпня 2018 року та зареєстрованого в реєстрі під № 1-696; - визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 7/100 частки житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами під [ADDRESS] , видане 30 серпня 2018 року державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І., та зареєстроване в реєстрі під № 1-711 на ім`я [PERSON] після смерті [PERSON] , в частині включення до складу спадщини житлового будинку літ. «З»; -скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок під літ. «З», який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , проведеної 30 серпня 2018 року на підставі рішення державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І., на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 серпня 2018 року та зареєстрованого в реєстрі під № 1-711; -визнати недійсним свідоцтво про право власності на 42/100 частки житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами під [ADDRESS] , видане 30 серпня 2018 року державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І., та зареєстроване в реєстрі під № 1-709 на ім`я [PERSON] як пережившій дружині після смерті [PERSON] , в частині включення до складу спадщини житлового будинку літ. «З»; -скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок під літ. «З», який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , проведеної 30 серпня 2018 року на підставі рішення державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І., на підставі свідоцтва про право власності від 30 серпня 2018 року та зареєстрованого в реєстрі під № 1-709. В обґрунтування позову посилається на те, що йому належить на праві спільної власності 16/100 частки житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами, а також 16/100 частки земельної ділянки, площею 0,10 Га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, надвірних господарських будівель та споруд, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Будучи співвласником земельної ділянки та житлового будинку, позивач здійснив забудову земельної ділянки під [ADDRESS] , шляхом зведення на ній за свій рахунок житлового будинку під літ. «З», який фактично є добудовою до житлового будинку літ. «А». та складає невід`ємну частину всього домоволодіння, а тому вважає, що право власності на такий об`єкт нерухомого майна, відповідно до ч. 4 ст. 357 ЦК України, належить виключно позивачу. При цьому, інша 84/100 частки житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами, а також земельної ділянки площею 0,10 Га, кадастровий номер: 8000000000:85:269:0003, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, надвірних господарських будівель та споруд, які розташовані у [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності [PERSON] , який [INFO] помер. До складу спадщини увійшли вказані вище об`єкти нерухомого майна. Проте, з позиції позивача, до складу спадщини не ввійшли права на житловий будинок під літ. «З», оскільки спадкодавець не був його забудовником та не здійснював фінансування будівництва цього об`єкту, а тому за час життя не набув жодних прав на житловий будинок під літ. «З», яка є добудовою до житлового будинку під літ. «А». та складає невід`ємну частину всього домоволодіння, а тому державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І., в супереч вимогам закону, було видане [PERSON] та [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом та свідоцтво про право власності, після смерті [PERSON] , в частині включення до складу спадщини житлового будинку під літ. «З», у зв`язку з чим позивач вимушений був звернутись до суду із даним позовом за захистом порушених прав. 26 березня 2019 року ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 26 березня 2019 року ухвалою суду вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони [PERSON] та [PERSON] вчиняти будь-які дії з метою розпорядження (відчуження) чи будь-якої іншої передачі прав власності третім особам на двоповерховий будинок з підвальними приміщеннями, зазначеного на плані під літерою «З», який входить до складу домоволодіння під [ADDRESS] . 9 березня 2021 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] у забезпеченні позову. 16 березня 2021 року ухвалою суду витребувано від Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори належним чином завірені копії документів, наявних у спадковій справі № 699/2017, заведеної після смерті [INFO] [PERSON] . 26 квітня 2021 року у справі проведено повторний автоматизований розподіл справи між суддями та головуючим суддею визначено Якимець О. І. 28 квітня 2021 року справу прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження. 27 липня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явилися, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримують та просять позов задовольнити повністю. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, у задоволенні позову просила відмовити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав повністю та просив суд відмовити у їх задоволенні з тих підстав, що реконструкцію будинку під літерою «З» здійснював його батько [PERSON] власними силами за допомогою позивача та ввів його в експлуатацію згідно всіх норм закону. При цьому, як зазначив відповідач, витрати його батька, [PERSON] суттєво перевищували над витратами, які поніс позивач на реконструкцію будинку. Вважає, що реконструкція домоволодіння [ADDRESS] відбувалася без будь-якої у встановленому Законом порядку зміни часток співвласників в натурі, а тому частки співвласників та їх характеристики вказані нотаріусом у свідоцтвах на право на спадщину правильно. Представник відповідача Чотирнадцятої київської нотаріальної контори у судове засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного. В судовому засіданні встановлено, що, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 29 квітня 1977 року між [PERSON] та [PERSON] з одного боку та [PERSON] з іншого боку, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори, Тромса Г.А., та зареєстрованого в реєстрі під № 5ДН-4157, [PERSON] набув у власність житловий будинок під [ADDRESS] , загальною площею 38,4 кв.м., право власності на який було в подальшому зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації 16 травня 1977 року під № 169. 5 квітня 1996 року [PERSON] вчинив договір дарування, на підставі якого подарував [PERSON] 16/100 частки житлового будинку з відповідною частиною надвірних господарських будівель та споруд під [ADDRESS] , житловою площею 49,3 кв.м., до складу якого входять: сарай «Б», «В», «Г», погріб «Б», навіс «Д», теплиця «Е», «Ж», належного [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29 квітня 1977 року під № 5ДН-4157. Договір дарування посвідчений державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори, Палагутою А.А. та зареєстровано в реєстрі за № 3-301. В подальшому, Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна була проведена державна реєстрація права власності на 16/100 частку житлового будинку за [ADDRESS] за [PERSON] , внесений відповідний запис до реєстру прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності та до реєстрової книги. Відповідно до інформаційної довідки за № 488, виданої 26 березня 2018 року КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», згідно із даними реєстрових книг Бюро, житловий будинок по [ADDRESS] на праві власності зареєстрований на 84/100 частки за [PERSON] та на 16/100 частки за [PERSON] . На підставі договору користування, укладеного 30 серпня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Палагутою А.А., та зареєстрованого в реєстрі за № 3-2471, між сторонами був встановлений наступний порядок користування житловим будинком [ADDRESS] : в користуванні [PERSON] знаходяться наступні приміщення: житлова кімната 1-4 площею 15,4 кв.м.; житлова кімната 1-5 площею 10,6 кв.м.; в користуванні [PERSON] знаходяться наступні приміщення: коридор 1-1 площею 12,7 кв. м.; кухня 1-2 площею 6,8 кв.м.; житлова кімната 1-3 площею 12,9 кв.м.; житлова кімната 1-6 площею 10,4 кв.м.; вбиральня 1-7 площею 5,5 кв.м.; сараї «Б» та «В», навіс «Д», теплиці «Е» та «Ж» та огорожа. Також, на підставі рішення Київської міської ради від 20 травня 1999 року за № 250/351 та розпорядження Київського міського голови від 14 серпня 2000 року за № 503-МГ, [PERSON] був виданий 3 вересня 2002 року Державний Акт на право власності на землю серії І-КВ № 137201, зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 85-2-01520, який посвідчує, що він є власником 16/100 земельної ділянки, площею 0,10 Га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, надвірних господарських будівель та споруд, яка розташована у [ADDRESS] . З Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, сформованого 20 березня 2018 року, вбачається, що за [PERSON] зареєстроване право власності на 16/100 земельної ділянки, площею 0,10 Га, кадастровий номер: 8000000000:85:269:0003, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, надвірних господарських будівель та споруд, яка розташована у [ADDRESS] на підставі Державного Акту на право власності на землю від 3 вересня 2002 року серії І-КВ № 137201. Розпорядженням голови Подільської районної державної адміністрації м. Києва від 29 грудня 1999 року за № 1228 надано [PERSON] дозвіл на розробку та погодження у встановленому порядку проект реконструкції житлового будинку [ADDRESS] та проекту підключення будинку до інженерних комунальних мереж міста. У розпорядженні Подільської районної у м. Києві державної адміністрації за № 150 від 13 лютого 2003 року, зазначено, що володіння по [ADDRESS] складається з двох житлових будинків: будинок літ. А одноповерховий, дерев`яний, обкладений цеглою, складається із 4-х житлових кімнат, площею 49,3 кв.м., загальною площею 77,3 кв.м.; належить на праві особистої власності гр. [PERSON] - 16/100 частини і гр. [PERSON] - 84/100 частини на підставі договору дарування та договору купівлі-продажу, посвідчених відповідно 14-ю та 1-ю Київськими державними нотаріальними конторами за реєстрами 3-301 від 05.04.1996 і № 5ДН-4157 від 29.04.1977; будинок літ. «З» одноповерховий, цегляний, з підвалом, складається із 4-х житлових кімнат, площею 51,0 кв.м., загальною площею 149,6 кв.м. забудовано [PERSON] . Вказаним розпорядженням, Подільською районною у м. Києві державною адміністрацією надано [PERSON] дозвіл на здачу в експлуатацію житлового будинку літ. «З» по [ADDRESS] . [INFO] у м. Києві, помер [PERSON] , про що 26 вересня 2017 року складений відповідний актовий запис за № 14994. Факт смерті [PERSON] підтверджується даними, які містяться в свідоцтві про смерть (серія [NUMBER] ), виданого 15 лютого 2018 року відділом державної реєстрації смерті головного територіального управління юстиції у м. Києві. Після смерті [PERSON] , на підставі ст. 1220 ЦК України, відкрилася спадщина, часом відкриття якої є день його смерті. Право на спадкування, згідно із нормами ч. 1 та ч. 3 ст. 1223 ЦК України, виникає у день відкриття спадщини і належить особам, зазначених у заповіті. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємець, який прийняв спадщину, згідно із положенням ч.1 ст. 1296 ЦК України, може одержати свідоцтво про право на спадщину, яке відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК України, видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Крім того, як передбачено ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч.1 ст. 67 Закону України «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо, яке, згідно ч. 10 ст. 67 Закону України «Про нотаріат», видається після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Таке ж положення міститься і в п. 4.9 Глави 10 Правил вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. В той час, нотаріус, при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, на підставі ст. ст. 4, 69 Закону України «Про нотаріат», перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна. Як передбачено п. 4.12 Глави 10 Правил вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, згідно із правилами п. 4.15 Глави 10 Правил вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Відповідно до приписів п. 4.18 Глави 10 Правил вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Отже, свідоцтво про право на спадщину може бути видане нотаріусом спадкоємцю лише у випадку, якщо ним були подані всі необхідні документи, у тому числі ті, що посвідчують право власності спадкодавця на майно, яке підлягає державній реєстрації і виходиться до складу спадщини. Судом встановлено, що до складу спадщини, як це передбачено ст. 1218 ЦК України, ввійшли всі права та обов`язки [PERSON] , що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а саме: права на 42/100 частки домоволодіння [ADDRESS] (42/100 частки належить на праві спільної часткової власності дружині спадкодавця, [PERSON] ), яке, згідно технічного паспорта від 12 жовтня 2016 року, виданого на ім`я [PERSON] , складається з житлового будинку літ. «А» та літ «З» та надвірних господарських будівель і споруд: сарай «Б», «В», «Г», навіс «Д», теплиця «Е», «Ж», огорожа № 1-5, належних йому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори 29 квітня 1977 року за реєстровим № 5ДН-4157, зареєстрованого в київському міському бюро технічної інвентаризації 16 травня 1977 року під № 169. [PERSON] за час життя склав 15 вересня 2015 року заповіт як особисте розпорядження на випадок своєї смерті, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Щербиною Л.І., та зареєстрованого в реєстрі під № 1308, на підставі якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право заповів на ім`я [PERSON] . На підставі поданої 24 листопада 2017 року [PERSON] заяви про прийняття спадщини після смерті його батька [PERSON] 26 вересня 2017 року, державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Пилипчуком О.І., згідно з положенням п. 2.1. Глави 10 Правил вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, була заведена спадкова справа № 699/2017 та внесені відомості про реєстрацію спадкової справи до Спадкового реєстру, що підтверджується даними, які містяться у Витягах про реєстрацію в Спадковому реєстрі та документами, що містяться у спадковій справі. 28 серпня 2018 року державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори, Пилипчук О.І., після смерті [PERSON] , видане спадкоємцю, [PERSON] , свідоцтво про право на спадщину за заповітом під № 1-696 на 35/100 частки житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами під [ADDRESS] , до складу якого державним нотаріусом включено двоповерховий будинок з підвальними приміщеннями, зазначеного на плані під літерами «А» та «З», а також надвірні господарські будівлі і споруди: сарай під літерами «Б», «В», «Г», навіс під літерою «Д», теплиця під літерами «Е», «Ж», споруди під № 1-5. Одночасно, державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори, Пилипчук О.І., який виконував функції державного реєстратора, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28 серпня 2018 року за № 1-696, було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на 35/100 частки житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами під [ADDRESS] , до складу якого ввійшов житловий будинок під літерою «З», що підтверджується даними, які містяться в Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 вересня 2018 року за № 139275717. Також, 30 серпня 2018 року державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори, Пилипчук О.І., після смерті [PERSON] , видане спадкоємцю, [PERSON] , свідоцтво про право на спадщину за законом під № 1-711 на обов`язкову частку у спадщині як непрацездатній вдові, яка складає 7/100 частки житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами під [ADDRESS] , до складу якого державним нотаріусом включено двоповерховий будинок з підвальними приміщеннями, зазначеного на плані під літерами «А» та «З», а також надвірні господарські будівлі і споруди: сарай під літерами «Б», «В», «Г», навіс під літерою «Д», теплиця під літерами «Е», «Ж», споруди під № 1-5. Одночасно, державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори, Пилипчук О.І., який виконував функції державного реєстратора, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 серпня 2018 року за № 1-711, було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на 7/100 частки житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами під [ADDRESS] , до складу якого ввійшов житловий будинок під літерою «З», що підтверджується даними, які містяться в Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 вересня 2018 року за № 139275717. Враховуючи те, що, 84/100 частки домоволодіння [ADDRESS] , є об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , як такого, що набуте ними за час перебування в шлюбі, адже доказів протилежного не подано суду та учасниками справи не заперечено. [INFO] [PERSON] , яка є пережившою дружиною [PERSON] , видане свідоцтво про право власності під № 1-709 на 42/100 частки житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами під [ADDRESS] , до складу якого державним нотаріусом віднесено двоповерховий будинок з підвальними приміщеннями, зазначеного на плані під літерами «А» та «З», а також надвірні господарські будівлі і споруди: сарай під літерами «Б», «В», «Г», навіс під літерою «Д», теплиця під літерами «Е», «Ж», споруди під № 1-5. В подальшому, державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори, Пилипчук О.І., який виконував функції державного реєстратора, на підставі свідоцтва про право власності від 30 серпня 2018 року за № 1-709, було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на 42/100 частки житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами під [ADDRESS] , до складу якого ввійшов житловий будинок під літерою «З», що підтверджується даними, які містяться в Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 вересня 2018 року за № 139275717. Відповідно до ч. 4 ст. 355 ЦК України спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно з ч. 1 ст. 356 цього Кодексу власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц вказано, що «первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном Отже, учасники спільної часткової власності мають право на частку у праві власності на майно, а не на конкретно визначену частку в майні. Спільна часткова власність характеризується множинністю суб`єктів і єдністю об`єкта. Відповідно до цієї концепції кожному із співвласників спільної часткової власності не може належати частка самого майна. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що домоволодіння по [ADDRESS] , було єдиним цілим об`єктом на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] , а частки у праві власності на нього були ідеальними, адже доказів виділу частки майна в натурі між співвласниками суду не подано. Відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом Верховний суд України в абз. 3 п. 27 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 роз`яснив судам про те, що, відповідно до статті 1301 ЦК, свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Як роз`яснено у пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Крім того, суд ураховує, що особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, яке за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 справа № 916/780/18, свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Пунктом 27 Постанови Пленуму Верхового Суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що у відповідності до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видано, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб може бути самостійною підставою для визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними (постанова ВС від 11.12.2019 у справі № 414/811/17). Позивач в якості підстави для визнання недійсними оспорюваних свідоцтв в частині посилається на те, що відповідачі взагалі не мали права на спадкування житлового будинку під літ. «З», оскільки вказаний будинок було збудовано ним особисто за власні кошти, а тому він є єдиним власником будинку, померлий батько [PERSON] право власності на вказаний будинок не набував, а тому включення до складу спадщини житлового будинку під літ. «З» є незаконним. Однак доказів, що будинок під літ. «З» належить особисто позивачу суду, останнім не надано. А навпаки, з копії технічного паспорту, наданого державним нотаріусом на запит суду вбачається, що під час оформлення свідоцтв про право на спадщину та про право власності, до складу спадщини після померлого [PERSON] увійшло домоволодіння під [ADDRESS] , яке складається з двоповерхового будинку з підвальними приміщеннями, зазначене в плані під літерами «А» і «З» з господарськими будівлями та спорудами, на праві власності яке зареєстровано за [PERSON] у розмірі частки - 84/100, та [PERSON] у розмірі частки - 16/100. Позивач наводить доводи про те, що житловий будинок під літ. «З» належить особисто йому на праві власності [PERSON] , однак такі аргументи суд оцінює критично виходячи з наступного. Суд відмічає, що позивачу розпорядженням Подільської РДА від 29 грудня 1999 року надано дозвіл на реконструкцію житлового будинку за адресою - [ADDRESS] . Розпорядженням Подільської районної у м. Києві державної адміністрації за № 150 від 13 лютого 2003 року надано [PERSON] дозвіл на здачу в експлуатацію житлового будинку літ. «З» по [ADDRESS] , яке включено до домоволодіння, розташованого за вищевказаною адресою. Відповідно до ч. 1 ст. 332 ЦК України переробкою є використання однієї речі (матеріалу), в результаті чого створюється нова річ. За таких умов у разі проведення реконструкції, реставрації або капітального ремонту об`єкта нерухомого майна утворюється нова річ. Згідно з ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Процедура та підстави державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна у результаті реконструкції визначені Законом «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 25 грудня 2015 року (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин). Отже, будь-яких доказів, які б підтверджували проведення позивачем державної реєстрації права власності на новостворену річ - будинок під літерою «З», яка утворилась внаслідок проведення реконструкції вищезазначеного домоволодіння суду не подано. Окрім цього, отримання позивачем дозволу на здачу у експлуатацію такого будинку, не є автоматичним виникненням у нього права власності на таке майно. Відтак, суд прийшов до висновку про те, що до складу спадщини після смерті [PERSON] увійшов також будинок під літерою «З», про що зазначив нотаріус у оспорюваних свідоцтвах про право власності. Згідно з п. 4.14 вказаного Порядку, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Під час розгляду справи було встановлено, що державний нотаріус Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори видав оспорювані свідоцтва [PERSON] та [PERSON] на підставі заяв останніх та доданих до них відповідних документів. Таким чином, суд встановив, що оспорювані свідоцтва, видані [PERSON] та [PERSON] , станом на час розгляду цієї справи в суді не порушують прав позивача, а тому суд дійшов висновку про відсутність законодавчо визначених підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, свідоцтва про право на спадщину за законом та свідоцтва про право власності в частині включення до складу спадщини житлового будинку під літ. «З» недійсними. Відповідно до частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстр прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації речових прав відповідачів [PERSON] та [PERSON] на спадкове майно, суд вважає за необхідне відмовити, оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом та за заповітом, а відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підставою для реєстрації речових прав є свідоцтва про право на спадщину, які видані нотаріусом та не визнані судом недійсними. Будь-яких інших фактичних обставин, які б мали значення для правильного вирішення справи суд не встановив. У зв`язку з тим, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено у повному обсязі, судові витри по сплаті судового збору, понесені позивачем при поданні позовної заяви, не підлягають стягненню з відповідачів.

Outcome: dismissed