Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-20 00:00:00

04.01.2022р. до суду надійшов зазначений позов. про стягнення грошової компенсації за невикористані 183 календарних дні щорічної основної відпустки за період роботи на посадах помічника-консультанта народного депутата України без поширення Закону України "Про державну службу", та виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В обґрунтування позову посилалася на те, що за час роботи в Апараті Верховної Ради України станом на день звернення до суду із позовом їй не було виплачено компенсацію за 183 календарних дні щорічної відпустки. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач, в порушення вимог чинного законодавства при звільненні її з посади помічника-консультанта народного депутата, не виплатив грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку, внаслідок чого, посилаючись на положення статтей 116 та 117 КЗпП України, просить задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10.01.2022 р. відкрито провадження у порядку загального позовного провадження (а.с.28-29). 07.02.2022 р. до суду від відповідача надійшов відзив, в якому осьтанній проти вимог позивача заперечує з підстав необгрунтованості (а.с.38-48). 07.02.2022 р., відповідачем подано клопотання про закриття провадження у справі на підставі п 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України (а.с.49-50). 22.02.2022 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якому остання на вимогах позову наполягала з підстав викладених в позовній заяві, а також заперечення на клопотання про закриття провадження у справі (а.с.143-148, 156-157). Ухвалою суду від 16.06.2022 р. у задоволенні клопотання представника відповідача Долгова Ю.В. про закриття провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Апарату Верховної Ради України про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку та виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, відмовлено (а.с.178). Ухвалою суду від 16.06.2022 р. закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду (а.с.179). В судове засідання учасники процесу не з`явились, про час та місце слухання справи повідомленні належним чином, клопотань про відкладень не надходило. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності (а.с.184, 189). Суд, розглянувши справу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до довідки Апарату Верховної Ради України від 10.02.2021 року № 20-20/118 [PERSON] : - з 01.07.2002 р. по 19.05.2004 р. працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України четвертого скликання [PERSON] з поширенням дії Закону України «Про державну службу».; - з 20.05.2004 р. по 31.08.2004 р. працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України четвертого скликання [PERSON] без поширення дії Закону України «Про державну службу». - з 01.09.2004 по 28.02.2006 працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України четвертого скликання [PERSON] з поширенням дії Закону України «Про державну службу». - з 01.03.2006 р. по 25.05.2006 р. працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України четвертого скликання [PERSON] без поширення дії Закону України «Про державну службу». За період роботи з 01.07.2002 р. по 25.05.2006 р. не використано 61 календарних дні щорічної основної відпустки. З 26.05.2006 р. по 23.11.2007 р. працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України п`ятого скликання [PERSON] з поширення дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період не використано 44,5 календарних дні щорічної основної відпустки. З 26.11.2007 по 28.02.2008 р. працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання [PERSON] з поширення дії Закону України «Про державну службу». З 29.02.2008 р. по 17.03.2008 р. працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання [PERSON] без поширення дії Закону України «Про державну службу». З 18.03.2008 р. по 13.07.2008 р. працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання [PERSON] з поширення дії Закону України «Про державну службу». З 14.07.2008 по 20.07.2008 р. працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання [PERSON] без поширення дії Закону України «Про державну службу». З 21.07.2008 р. по 15.10.2008 р. працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання [PERSON] з поширенням дії Закону України «Про державну службу». З 15.10.2008 р. по 01.02.2009 р. працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України п`ятого скликання [PERSON] без поширення дії Закону України «Про державну службу». За період роботи з 26.11.2007 р. по 01.02.2009 р. не використано 21,5 календарних дні щорічної основної відпустки. З 02.02.2009 по 30.06.2009 р. працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання [PERSON] з поширенням дії Закону України «Про державну службу». З 01.07.2009 р. по 05.04.2010 р. працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання [PERSON] без поширення дії Закону України «Про державну службу». З 06.04.20109 по 30.09.2010 р. працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання [PERSON] з поширенням дії Закону України «Про державну службу». З 01.10.2010 р. по 04.02.2011 р. працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання [PERSON] без поширення дії Закону України «Про державну службу». За період роботи з 02.02.2009 р. по 04.02.2011 р. не використано 60 календарних дні щорічної основної відпустки. З 07.02.2011 р. по 15.04.20117 р. працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання [PERSON] з поширенням дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період не використано 06 календарних дні щорічної основної відпустки. З 03.04.2012р. по 12.12.2012 р. працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання [PERSON] без поширення дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період не використано 21 календарних дні щорічної основної відпустки. З 13.12.2012 р. по 18.02.2013 р. працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України сьомого скликання [PERSON] без поширення дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період не використано 5,5 календарних дні щорічної основної відпустки. З 02.04.2013 р. по 30.06.2014 р. працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України сьомого скликання [PERSON] без поширення дії Закону України «Про державну службу». З 01.07.2014 р. по 27.11.2014 р. працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України сьомого скликання [PERSON] з поширенням дії Закону України «Про державну службу». За період роботи з 02.04.2013 по 27.11.2014 р. не використано 42.5 календарних дні щорічної основної відпустки. З 01.12.2014 р. по 29.08.2019 р. працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України восьмого скликання [PERSON] (патронатна служба). За вказаний період не використано 85,5 календарних дні щорічної основної відпустки. Так встановлено, що за час роботи в Апараті ВРУ без поширення дії Закону України «Про державну службу»., [PERSON] не виплачено компенсаціїю за 183 календарних дні щорічної основної відпустки. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 07.05.2002 № 8-рп/202 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), правове регулювання Конституцією України (254к/96-ВР) та спеціальними законами України статусу, зокрема Прем`єр-міністра України, членів Кабінету Міністрів України та інших посадових осіб (частина перша статті 9 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-XII) (3723-12) не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами. Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у тих випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. За наведених обставин, до правовідносини у сфері проходження патронатної служби і, які стосуються виплати компенсації за невикористану відпустку помічнику-консультанту народного депутата України підлягають застосуванню відповідні норми Кодексу законів про працю України та Закону України "Про відпустки". Спір щодо невиплати відповідачем грошової компенсації за невикористану відпустку в спірний період не підлягає розгляду у порядку норм КАС, оскільки у цей період дія Закону України «Про державну службу» на позивача не розповсюджувалась. Такий спір підлягає розгляду у порядку норм ЦПК України, про що відповідно є судова практика Верховного Суду № 757/57336/16. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Частиною 1 статті 34 Закону України "Про статус народного депутата України" передбачено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України. Відповідно до частини 3 статті 34 Закону України "Про статус народного депутата України" помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах. Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад. Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України. Помічник-консультант народного депутата звільняється з попереднього місця роботи в порядку переведення в зазначений у його заяві і поданні народного депутата строк. Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів. Згідно з положеннями частини 1 статті 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 23 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Пленум Верховного Суду України в Постанові № 9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснив, що договір вважається укладеним, якщо видано наказ про призначення та фактично допущено працівника до роботи. Таким чином, строковий трудовий договір це угода, яка визначає взаємні права та обов`язки сторін, основна частина яких регулюється загальним законодавством про працю, інша частина спеціальним або колективним договором, угодою сторін. У трудовому договорі воля працівника відображається у формі його письмової заяви, а воля роботодавця у формі наказу чи розпорядження про зарахування такого працівника на посаду. Згідно з частиною сьомою статті 1.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року №379/95-ВР (далі - Положення), помічники-консультанти народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України. Частина восьма статті 1.1 Положення визначає, що помічник-консультант народного депутата України у своїй роботі керується Конституцією України, законодавством України, а також цим Положенням. Відповідно до частини другої Положення на помічників-консультантів народного депутата України, які прикріплені для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України, поширюється дія розділів III, VI та VII Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Апарату Верховної Ради України. Згідно із статтями 3.1, 3.2 Положення, персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень. Помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах. Народний депутат України самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, які встановлюються йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України. Відповідно до статті 4.1. Положення розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України. У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань. Частинами 1 та 3 статті 4.4 Положення помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше. За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України "Про відпустки". Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР). Згідно з частиною 3 статті 2 Закону № 504/96-ВР право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. Відповідно до частин 1, 4 статті 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні. Положення частин 1, 4 статті 24 Закону № 504/96-ВР кореспондуються із положеннями частин 1 ,4 статті 83 Кодексу законів про працю України. Статтею 3 Закону № 504/96-ВР передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки. З системного аналізу викладеного вбачається, що підставою виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, є звільнення особи з вказаної посади. При цьому, виплата роботодавцем працівнику грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з роботи є однією із основних державних соціальних гарантій працівників, закріпленою на законодавчому рівні нормами Закону № 504/96-ВР та Кодексу законів про працю України та не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці. Частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як встановлено судом позивачем не використано з за спірний період 183 календарних дні щорічної основної відпустки за періоди роботи на посадах помічника-консультанта народного депутата України без поширення дії ЗУ «Про державну службу». Таким чином, відповідач повинен виплатити позивачу належні їй суми за невикористану щорічну відпустку. Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником і підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Допомога при звільненні має бути виплачена не пізніше дня звільнення зі служби. Виплата роботодавцем працівнику грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з роботи є однією із основних державних соціальних гарантій, закріпленою на законодавчому рівні нормами Закону України «Про відпустки» та Кодексу законів про працю України та не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці, тому суд дійшов висновку, що дії відповідача не відповідають вимогам закону, порушують трудові права та гарантії, які є складовими конституційного права на соціальний захист, що є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Таким чином, невиплата відповідачем позивачу грошової компенсації за невикористану основну щорічну відпустку в день його звільнення за наявності законних підстав для здійснення такої виплати, та, як наслідок, не проведення з ним повного розрахунку під час звільнення, порушує майнові права та інтереси позивача, а тому підлягають стягненню. Крім того, відповідно до частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки позивачу невиплачено відповідачем компенсацію за невикористану відпустку в день його звільнення за наявності законних підстав для здійснення такої виплати, та, як наслідок, не проведення повного розрахунку під час звільнення, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягають задоволенню. Апарат Верховної Ради України, як суб`єкт владних повноважень здійснює повноваження щодо нарахування та виплати [PERSON] середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку самостійно. Тобто, відповідач має здійснити відповідні нарахування, провести їх виплату, а особа, якій здійснено такі виплати, у випадку не згоди із їх сумою (розрахунком) не обмежена в реалізації захисту свого порушеного права в судовому порядку. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, які є обгрутованими та доведеними. На підставі викладеного,

Outcome: approved