Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-11 00:00:00

Позивач у листопаді 2021 року звернулась до суду з позовом до відповідача, у якому просила визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю - [PERSON] та надати дозвіл дитині - [PERSON] , [INFO] , на тимчасові, неодноразові поїздки в межах України, виїзди та в`їзд з постійного місця проживання та з правом перетину будь-яких пропускних пунктів, постів, кордонів та і за межі держави України, разом з матір`ю [PERSON] , яка буде забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та повернення в Україну свого сина [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] , на строк до досягнення [PERSON] шістнадцятирічного віку, а саме з моменту винесення рішення по 2028 рік. Позовні вимоги мотивує тим, що строни перебували у зареєстрованому шлюбі з травня 2009 року. Від вказаного шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 27.09.2021 шлюб між сторонами розірвано, однак, між сторонами є спір щодо місця проживання спільної дитини та щодо виїзду дитини за кордон. На підставі викладеного, позивач звернулась із відповідним позовом до суду. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26.11.2021 провадження у справі відкрито у порядку загального позовного провадження та призначено розгляд справи у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26.01.2022 залучено до участі у розгляді вказаної справи, в якості третьої особи без самостійних вимог - Службу у справах дітей виконавчого комітету Гірської сільської ради Бориспільського району Київської області. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 23.06.2022 закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просил суд їх задовольнити з підстав викладених у позові. Відповідач у судовому засіданні підтримав подану ним заяву про часткове визнання позовних вимог, відповідно до якої визнав позовну вимогу щодо визначення місця проживання спільної дитини з позивачем та просив відмовити у задоволенні позовної вимоги про надання дозволу дитині на тимчасові неодноразові поїздки за межі України із матір`ю, без згоди та супроводу батька. Треті особи у судове засідання своїх представників не направили, були належним чином повідомлені про час, день та місце розгляду справи. Судом встановлено, що 02.05.2009 було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 27.09.2021 вказаний шлюб розірвано, а [PERSON] повернуто дошлюбне прізвище " [PERSON] ". Від шлюбу сторони мають малолітню дитину: [PERSON] , [INFO] . Згідно ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до Декларації прав дитини від 20.11.1959, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН, а саме Принципу 6, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитина не повинна, за винятком тих випадків, коли існують виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю. Приписами Сімейного кодексу України, зокрема, ст. 150 СК України, встановлено що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний розвиток, духовний та моральний розвиток. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю 20.11.1989 і яка набула чинності для України з 27.09.1991 передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За таких обставин, приймаючи рішення в даній цивільній справі, суд має керуватися виключно інтересами дитини. Враховуючи, що у судовому засіданні встановлено, що син проживає разом із матір`ю, остання забезпечує його матеріально та створює належні соціально-побутові умови проживання, духовного та розумового розвитку, відтак, суд прийшов до висновку, що слід визначити місце проживання дитини разом із матір`ю. Щодо вимог про надання дозволу дитині на тимчасові неодноразові поїздки за межі України із матір`ю, без згоди та супроводу батька судом встановлено наступні обставини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14.07.2016 Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01.10.2016, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04.07.2018 у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Звертаючись до суду з позовом позивач просила надати малолітній дитині дозвіл з правом перетину будь-яких пропускних пунктів, постів, кордонів та і за межі держави України з моменту винесення рішення та до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку. Оскільки не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Доводи позивача, що виїзд закордон необхідний з урахуванням найкращих інтересів дитини, не заслуговують на увагу, оскільки чинним законодавством встановлено певний порядок виїзду неповнолітньої дитини за кордон, який позивачем не було дотримано. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у цій частині. Водночас судд вважає роз`яснити позивачу, що 03.07.2018 Верховною Радою України прийнято Закон України № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», яким внесено зміни до частини п`ятої статті 157 Сімейного кодексу України та розширено перелік підстав для виїзду дитини до 16 років без згоди другого з батьків. З аналізу відповідних змін очевидно, що основна увага для того, щоб вивезти дитину за кордон, зосереджена на декількох моментах: з ким офіційно проживає дитина, строк поїздки, її мета, а також чи належно інший з батьків виконує свої батьківські обов`язки. Так, один із батьків дитини самостійно вирішує питання щодо її тимчасового виїзду за межі України, якщо: рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини разом з ним; щодо до нього не застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з нею; строк поїздки не перевищує одного місяця; мета поїздки: лікування, навчання, участь дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, оздоровлення та відпочинок дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей тощо; інформування іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки (якщо відомо місце проживання), шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, із зазначенням мети виїзду, держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. У випадку виникнення необхідності тимчасового виїзду дитини на строк до одного місяця та більше з метою, що зазначалася вище, той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує дане питання, якщо: 1) наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтверджена довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів (видається органом державної виконавчої служби або приватним виконавцем); 2) наявна заборгованість зі сплати аліментів, підтверджена довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці, якщо аліменти сплачуються на утримання дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, або на утримання дитини, яка отримала тяжкі травми, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу. Під час перетину державного кордону пред`являються оригінали зазначених документів або їх копії, засвідчені нотаріально чи органом, який їх видав, тобто довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів за відповідний період та за необхідності документ встановленої форми, виданий лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу. Отже після набрання чинності рішення суду в частині визначення місця проживання дитини, позивач, за умов дотримання вимог ст. 157 Сімейного кодексу України та належного інформування відповідача про тимчасовий виїзд дитини за межі України, із зазначенням мети виїзду, держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, може самостійно вивозити [PERSON] за кордон без згоди відповідача. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги частково ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи частково підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити частково. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial