Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом виданого державним нотаріусом Запорізької державної нотаріальної контори Лейко С.А від 19.12.1998 року, зареєстрованого в реєстрі за №3-2835 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №281699597 від 28.10.2021 року, позивачу на права приватної спільної часткової власності належить 13/25 частина будинку [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за вказаною адресою, але починаючи з 2009 року та по теперішній час у будинку не проживають, що підтверджується актом фактичного не проживання, складеним головою квартального комітету [PERSON] №51 від 08.10.2021 року. Фактичне місце проживання відповідачів не відоме. У добровільному порядку відповідачі не скасували свою реєстрацію у належному позивачці житловому будинку. Позивач змушена сплачувати комунальні послуги, які нараховуються на відповідну кількість людей, які зареєстровані за вказаною адресою, та взагалі позбавлена права розпорядження вказаним майном. Таким чином, перебування відповідачів на обліку в будинку позивача, створює для останньої перешкоди у здійсненні повною мірою права власності. Враховуючи вище викладене, позивач просить суд визнати осіб такими, що втратили право користування житлом. Позивач у судове засідання не з`явилась, була повідомлена судом у встановленому законом порядку, про час та місце слухання справи, через канцелярію суду надала заяву в якій підтримала позовні вимоги, просила суд визнати [PERSON] і [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком. Відповідачі, повідомлені судом своєчасно і належним чином про дату та місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з`явилися, відзиву чи будь-яких інших заяв та клопотань до суду не надавали. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідачів, повідомлених належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.223, ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, дійшов таких висновків. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.\~\~ Положеннями ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст.76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 12 грудня 1998 року [PERSON] успадкувала частину житлового будинку та земельну ділянку на якій він знаходиться за адресою: [ADDRESS] (.а.с.18). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, позивачу на праві спільної часткової власності належить 13/25 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (а.с.19). Відповідно до акту №51 від 01.10.2021 року про не проживання за адресою: [ADDRESS] , складеним головою квартального комітету [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не мешкають за вказаною адресою з 2009 року по теперішній час (а.с.17). Допитані у\~судовому засіданні\~свідки [PERSON] \~і [PERSON] \~кожна окремо\~повідомили суд,\~що вони\~мешкають по\~сусідству із\~ [PERSON] .\~Останню знають\~з дитинства.\~Відповідачі ніколи\~за адресою: [ADDRESS] , не мешкали на постійній основі, а були лише зареєстровані. Останній раз їх бачили у 1990-х роках. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі, в тому числі, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно з ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання порушенню його прав. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п.34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останніх з реєстрації. Отже, оскільки відповідачі [PERSON] та [PERSON] не є членами сім`ї попереднього власника спірної квартири за адресою: [ADDRESS] , на даний час відповідачі не є членами сім`ї позивача і власниками житлового приміщення, не проживають у ньому, витрати на утримання житла не несуть, комунальні послуги не сплачують, у цивільних правовідносинах щодо найму житла з позивачем не знаходиться, підстав для збереження за ними житла не має, а також, враховуючи те, що, зокрема, розмір комунальних платежів залежить від кількості зареєстрованих у приміщенні осіб і зазначені витрати в даному випадку несе позивач як власник, а також те, що позивач позбавлена можливості вільно розпоряджатися придбаним майном, суд вважає, що факт реєстрації відповідачів у будинку позивача порушує право останньої як власника. Оскільки позивач в заяві від 07.07.2022 року, поданою через канцелярію суду, просить не вирішувати питання про зняття з реєстрації відповідачів, суд вбачає за доцільне не розглядати визначену в позовній заяві вимогу в цій частині.

Outcome: approved