Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-25 00:00:00

\~ \~ \~ \~ \~ \~ Позивач звернулась до суду з позовом про \~встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] жилою площею 44,8 кв.м., загальною площею 61,8 кв.м. між [PERSON] та [PERSON] згідно часткам кожного у праві спільної часткової власності, а саме: [PERSON] виділити у користування житлову кімнату площею 17,3 кв. м. з балконом 0,9 кв.м. у квартирі [ADDRESS] . [PERSON] виділити у користування житлову кімнату площею 17,2 кв.м. у квартирі [ADDRESS] . Залишити в спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] житлову кімнату площею 10,3 кв.м., кухню площею 5,8 кв.м., ванну кімнату площею 2,0 кв.м., туалет площею 1,1 кв.м., коридор площею 7,2 кв.м. Позов мотивується тим, що сторони є співвласниками зазначеного майна. Члени сім`ї відповідача та сам відповідач перешкоджають у користуванні житловою кімнатою 10,3 кв.м., кухнею та коридором. Між сторонами існує спір з приводу користування зазначених приміщень. Одному з членів сім`ї відповідача рішенням суду винесено обмежувальний припис відповідно до ч.2 ст.173-2 КУпАП стосовно спілкування з позивачем. Відповідач повідомлена про час, дату та місце судового засідання належним чином, відзиву, заяв та клопотань не надала, в судове засідання не з`явилась. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Судом встановлено: [PERSON] є власником Ѕ частки квартири [ADDRESS] (а.с.11). [PERSON] є власником Ѕ частки квартири [ADDRESS] (а.с.13,18). Відповідно до технічного паспорту квартира [ADDRESS] складається з: трьох житлових кімнат 17,3 кв. м., 17,2 кв.м., 10,3 кв.м., кухні 5,8 кв.м., ванної кімнати 2,0 кв.м., туалету 1,1 кв.м., коридору 7,2 кв.м., балкону 0,9 кв.м. загальна площа квартири 61,8 кв.м., жила площа 44,8 кв.м.(а.с.20). Відомостями №М3-154432-ф/л про зареєстрованих осіб у спірному житловому приміщенні зареєстровано місце проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.19). Довідкою від 14.06.2017 року №0000238790 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи визначено фактичне місце проживання [PERSON] - квартира [ADDRESS] (а.с.16). Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 13.03.2020 року про видання обмежувального припису стосовно [PERSON] , яке набрало законної сили 17.04.2020 року (а.с.3), визначено обставини які доводять наявність спору між сторонами щодо користуванням майном яке знаходиться у їх спільній власності. Згідно ст.383ч.1 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст.316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст.ст. 317, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Статтею 369 ч.1 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Виходячи з правового аналізу зазначених норм права, вбачається, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співласниками, такий порядок користування може встановити суд. Суд, враховуючи наведене, вважає, за можливе виділити у користування позивача кімнату площею 17,3 кв.м., з якої наявний вихід на балкон 0,9 кв.м, виходячи з того, що співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Відповідач є власником 1/2 частин спірної квартири, відтак, суд вважає, що їй у користування необхідно виділити жилу кімнату площею 17,2 кв.м. У загальному користуванні сторін необхідно залишити житлову кімнату площею 10,3 кв.м., кухню площею 5,8 кв.м., ванну кімнату площею 2,0 кв.м., туалет площею 1,1 кв.м., коридор площею 7,2 кв.м. Оскільки балкон площею 0,9 кв.м має вихід з кімнати площею 17,3 кв.м. яка виділена у користування позивача, він не може бути залишеним у загальному користуванні сторін. При цьому, зменшення частки відповідача у житловій площі 0,1 кв.м., у відношенні до її ідеальної частки є не суттєвим та таке зменшення не впливає на права та інтереси сторін, враховуючи конфліктну ситуацію, що склалася відносно користування спірною квартирою. При визначенні порядку користування жилим приміщенням допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Визнання за кожним з співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500 цс 15. З огляду на викладене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved