Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-11 00:00:00

У вересні 2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) до [PERSON] (далі- відповідач, [PERSON] ), про стягнення боргу в сумі 221610,00 грн, еквівалент якого в іноземній валюті становить 8300,00 доларів США та процентів за користування грошовими коштами в сумі 128501,05 грн. Позов обґрунтовано наступним. 03.03.2016 [PERSON] отримала від [PERSON] у позику грошові кошти у сумі 2000,00 доларів США. В подальшому, 18.07.2017 [PERSON] отримала у позику від [PERSON] грошові кошти у сумі 6300,00 доларів США. Таким чином загальна сума отриманих відповідачем у позику коштів становить 8300,00 доларів США, факт отримання грошових коштів підтверджується розписками наданими відповідачкою. 31.08.2021 позивач направила відповідачу вимогу про повернення боргу (позики). Вказану вимогу було отримано відповідачем 09.09.2021. Відповідач повинна була виконати свій обов`язок по поверненню боргу у семиденний термін з дня пред`явлення вимоги, тобто до 16.09.2021 включно. Не отримавши задоволення вказаної вимоги та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача судовий збір в сумі 3 501,11 грн. та витрати на професійну (правову) допомогу в сумі 21 300,00 грн. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24.09.2021 заяви представника позивача - адвоката Галая О.О., про витребування доказів та забезпечення позову залишено без задоволення. Ухвалою від 24.09.2021 позовну заяву було залишено без руху, позивачу встановлено строк для усунення недоліків. 29.09.2021 представником позивача - адвокатом Галаєм О.О. направлено заяву про усунення недоліків. Ухвалою від 07.10.2022 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 30.11.2021 від представника відповідача - адвоката Святогора О.А. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачем не визнаються вимоги позову в повному обсязі. Представник відповідача ставить під сумнів копії розписок, що долучені до позову, зокрема, що вони були дійсно складені відповідачем, а не підроблені будь-якою іншою особою. Вказує, що розписка складена у вкрай сумнівний спосіб, який взагалі виключає сприйняття її, як доказу. В розписці вказано, що [PERSON] взяла в борг у [PERSON] гроші у сумі 6300 (шість тисяч триста) доларів, проте не вказано валюту країни. Заявляє про застосування строку позовної давності, враховуючи, що позика отримана 18.07.2017, то кінцевим строком її повернення є дата 19.07.2020. 20.12.2021 від представника позивача - адвоката Галай О.О. до суду надійшла відповідь на відзив. Зокрема, представник позивача зазначає, що у відзиві не вказано чіткої позиції, щодо складання та підписання розписки іншою особою, а не відповідачем. Оригінали розписок було надано для огляду в судовому засіданні 06.12.2021. Щодо валюти, в якій надавалися в позику грошові кошти, позивачем надано суду дві розписки від 03.03.2016 на суму 2000,00 доларів США та від 18.07.2017 на суму 6300 доларів США. Представник позивача наголошує на тому, що відповідачу надавалися в позику кошти у валюті долари США, у кількості визначеній у розписках. Заяву про застосування строку позовної давності представник позивача вважає безпідставною. Посилаючись на ч. 1 ст. 1048 ЦК України, просить, крім суми боргу, стягнути відсотки за користування відповідачем грошовими коштами позивача. 30.12.2021 від представника відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив. Зокрема, представник відповідача зазначає, що позивачем невірно об`єднано в одній позовній заяві декілька вимог, оскільки підставою позову є стягнення двох різних за своєю природою боргів, які виникли на підставі розписки від 03.03.2016, а другий борг на підставі розписки від 18.07.2017. Крім того, в розписці від 03.03.2016 не зазначено реквізитів [PERSON] , які дають підстави ідентифікувати вказану особу. Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали в повному обсязі, посилаючись на доводи, що викладені у заявах по суті справи. Відповідач та її представник в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. З огляду на наведене, зважаючи на належне повідомлення сторін про дату, час та місце розгляду справи, вимоги розумності строку судового розгляду, суд приходить до висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а неявка відповідача та її представника не призводить до неможливості вирішення спору по суті. Суд, вислухавши виступи позивача та її представника, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 03.03.2016 між сторонами було укладено договір позики, за яким [PERSON] отримала в борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 2 000 доларів США. Крім того, 18.07.2017 між сторонами було укладено договір позики, за яким [PERSON] отримала в борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 6 300 доларів. На підтвердження укладення договору позики позичальником, відповідачем у справі, надано позивачу розписки, у якій зафіксовано умови позики та посвідчено факт отримання визначених грошових сум. При вирішенні вимог даного позову, суд керується нормами цивільного процесуального законодавства, які визначають правила доказування у цивільному процесі, та положеннями матеріального закону, які регулюють зобов`язання, що виникають за договорами позики. У статтях 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплене право кожного на захист свого цивільного (особистого немайнового або майнового) права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Дослідженням змісту розписок, що наявні в матеріалах справи судом встановлено, що вони не містять умов щодо сплати відсотків за користування позикою та строку повернення коштів. Істотною умовою договору позики відповідно до вимог законодавства є його предмет, а саме грошові кошти, факт передачі яких чітко викладений у розписках. Отже основна обов`язкова умова для укладення договору позики між сторонами була визначена. Проте відсутність у розписці виду доларів або посилання на країну їх походження не є підставою вважати договір не укладеним, оскільки в такому випадку лише маються певні прогалини (недоліки) в змісті реального договору, які суду слід встановити, а сторонам довести на підставі інших доказів в сукупності. Аналогічний висновок зроблений Верховним судом України під час розгляду справи № 6-63цс13 в постанові від 18 вересня 2013 року, де також договір позики не містив назви та коду валюти. Водночас Верховний суд України, задовольняючи скаргу позикодавця, дійшов до висновку, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Предметом договору позики від 18.07.2017 у даній справі є іноземна валюта, визначена в доларах, при встановлені країни походження валюти зобов`язання, суд виходить зі змісту розписки, яка містить позначення «$», який вказує на країну походження - США. Таким чином, суд приходить до переконання, що країною походження валюти грошового зобов`язання, визначеної у розписці від 18.07.2017, були саме долари США, які в дійсності становили предмет договору позики, що не суперечить положенням статті 533 ЦК України. Відповідач, заперечуючи проти позову, не довів жодними доказами іншу країну походження доларів, яка була вказана у виданій розписці, та не змогла спростувати представлені позивачем докази на обґрунтування позову. Суд оглянув у судовому засіданні оригінали розписок від 03.03.2016 на суму 2000,00 доларів США та від 18.07.2017 на суму 6300 доларів, копії яких долучено до позову, поданого через «електронний суд». Представник відповідача, ставлячи під сумнів справжність підпису на розписках, не скористався своїм правом щодо спростування доводів позивача та не звернувся до суду з клопотанням про призначення у справі почеркознавчої експертизи, тому суд не бере до уваги зазначені доводи представника відповідача, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Заперечуючи проти позову, представник відповідача, крім іншого, посилався на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, проте суд відхиляє вказані доводи з наступних підстав. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. На адресу відповідача 31.08.2021 позивачем було направлено вимогу про повернення боргу в загальному розмірі 8 300, 00 дол. США. Вказана вимога була отримана відповідачем 09.09.2021. Таким чином суд вважає, що у відповідача виник обов`язок з приводу повернення коштів протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це. Враховуючи, що позов пред`явлений до суду 22.09.2021, строк позовної давності позивачем не пропущено. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України). Як встановлено судом, кошти за договорами позики відповідачем не повернуті, про що свідчить наявність у позивача оригіналів розписок. В матеріалах справи відсутні докази неправомірного володіння позивачем розписками. Особа, яка має боргову розписку, в якій немає даних про позикодавця, вважається позикодавцем за відсутності належних і допустимих доказів, визначених ч. 2 ст. 76 ЦПК України, що спростовують зміст боргового документа, або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє (рішення правоохоронних органів тощо). Зазначене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 травня 2020 р. у справі № 583/97/19. Доводи про те, що розписка від 18.07.2017, в якій не ідентифіковано по батькові позикодавця, може бути повторно використана для неправомірного стягнення з відповідача суми боргу суд визнає безпідставними, оскільки вони спростовуються положеннями ст. 545 ЦК України, в якій визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. Разом з тим, щодо валюти виконання та стягнення коштів, слід зазначити наступне. Згідно з вимогами ст.99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Відповідно до вимог ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Аналізуючи наведені правові норми Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16 січня 2019 року у справі за №464/3790/16-ц та від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц зробили висновок, що у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті Велика Палата Верховного Суду висловила аналогічну правову позицію, яка міститься у постановах від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 73/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Судом встановлено, що у договорах позики зобов`язання виражене у валюті - доларах США. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.07.2018 у справі №761/12665/14-ц зазначила, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення зазначає саме розмір іноземної валюти, що підлягає стягненню. Як вже зазначалося вище, предметом договорів позики є іноземна валюта - долари США та розмір одержання процентів його умовами не передбачено. Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14. Однак частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Визначаючи розмір процентів за користування від сум позики, позивач виходила із рівня облікової ставки НБУ. З такими доводами позивача суд не погоджується з огляду на наступне. За змістом статті 1 Закону України від 20.05.1999 № 679-XIV «Про Національний банк України» (далі - Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів. НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону № 679-XIV). Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку. Відповідно до статті 27 Закону № 679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями. Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют. Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18.08.2004 № 389 (далі - Положення № 389; чинне на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що облікова ставка НБУ - один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку. Пунктами 3.1, 3.2 цього Положення визначено, що НБУ визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується НБУ одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, - інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо. Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16. Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формулювання) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Вказані висновки містяться в Постанові ВП ВС від 16.01.2019 № 464/3790/16-ц (14-465цс18). З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за користування грошовими коштами в сумі 128501,05 грн. є безпідставними та задоволенню не підлягають . Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення шляхом стягнення із відповідача на користь позивача суми боргу за договорами позики в розмірі 8300,00 дол. США. Щодо розподілу судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Право на правову допомогу гарантовано ст. ст. 8, 59 Конституції України. Згідно вимог ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, позивачем долучено Договір про надання правової допомоги № 11/08/2021 від 30.08.2021, укладений між [PERSON] та АБ «Галай та партнери», додаткову угоду № 1 від 10.09.2021 до Договору про надання правової допомоги № 11/08/2021 від 30.08.2021, в якій між сторонами досягнуто спільної згоди щодо виплати гонорару у фіксованому розмірі в сумі 21300,00 грн. На підставі рахунку №7 від 15.09.2021, позивачем було сплачено на рахунок АБ «Галай та партнери» кошти в розмірі 21300,00 грн. за надання правничої допомоги. Отже, у зв`язку з вищевикладеним, суд при вирішенні питання про розподіл (відшкодування) судових витрат враховує, що вказані витрати пов`язані з розглядом справи, їх розмір обґрунтований, приймаючи до уваги конкретні обставини справи. За правилом, встановленим статтею 141 ЦПК України, суд здійснює розподіл судових витрат між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже ураховуючи, що позов задоволений на 63%, на відповідача слід покласти 63 % понесених позивачем судових витрат, що становить 2216,10 грн. судового збору та 13419, 00 грн. витрат на правничу допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: partial