Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-12 00:00:00

Позивач звернулася до Городнянського районного суду Чернігівської області з позовом до відповідача та просила визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала і просила позов задовольнити. Розповіла, що відповідач з 2005 року не проживає в житлі позивача і місцем його перебування є м. Боярка, Кпиїської області, де він має усталений побут. Вважає, що реєстрація місця проживання відповідача порушує її права, як власника будинку та обмежує право на вільне розпорядження майном, в тому числі ускладнює його продаж. За чотири роки, які передували пред"явленню позову до суду, відповідач тільки обіцяв приїхати, щоб самостійно знятися з реєстрації місця проживання у житлі позивача, однак свого наміру так і не реалізував. Тому позивач змушена була обрати судовий захист своїх прав. Відповідач повідомлявся про розгляд справи у порядку, передбаченому ст. 128 ЦПК України, причини неявки не повідомлені. Позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, заслухавши позивача, вивчивши письмові докази, допитавши свідків, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребовуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У судовому засіданні встановлено, що будинок, про який йдеться у позові належить позивачу на праві власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно (а.с.11). В такому будинку, відповідач є зареєстрованим із 2005 року, однак фактично не проживає з часу реєстрації. Так, свідок [PERSON] (сусідка позивача) у своїх показаннях суду повідомила, що після завершення 9 класу навчання у школі відповідач [PERSON] (син позивача) виїхав від матері з належного їй будинку за адресою: [ADDRESS] . Тринадцять років назад перед пред"явленням позову до суду свідок бачила [PERSON] , який приїздив до матері у м. Городня із міста Боярки, де він влаштував самостійне життя. Відтоді, у місті Городня [PERSON] свідок не бачила, у будинку за адресою: [ADDRESS] [PERSON] не проживає. За вказаною адресою проживає одна позивач, яка на думку свідка, не чинила перешкод сину-відповідачу у користуванні її будинком як місцем проживання. Він сам обрав місце проживання окремо від матері. Свідок [PERSON] (сусідка позивача) у своїх показаннях суду розповіла, що десять років назад перед пред"явленням позову до суду свідок бачила [PERSON] , який приїздив до матері у м. Городня із міста Боярки. Зі слів позивача, її син у м. Боярка влаштував своє особисте життя. Відтоді, у місті Городня [PERSON] свідок не бачила, у будинку за адресою: [ADDRESS] [PERSON] не проживає. За вказаною адресою проживає одна позивач. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Велика Палата ВС у своїй постанові від 13 жовтня 2020 року, справа № 447/455/17) зазначила, що нормами статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За положеннями статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Водночас ВП ВС вказала, що слід звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу Цивільний кодекс є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються Житловим кодексом, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). За положеннями ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Отже, при розгляді питання про припинення права користування члена сім`ї власника житла, суд приймає до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважає на те, що сам факт створення відповідачем окремого сімейного побуту не за місцем реєстрації, не позбавляє його права користування приміщенням у яке був зареєстрований матір"ю (власником), а тому вирішує спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та повнолітнім її сином з приводу захисту права власності на житлове приміщення, може бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог оцінюється судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві. Згідно ч.2 статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Власник має право вимагати від осіб усунення порушень свого права власності у будь-який час. У даній справі припинення права користування відповідача житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції, з огляду на те, що між сторонами спору відсутні будь-які договірні стосунки, відповідач виїхав на інше місце проживання добровільно, спірний житловий будинок пристосований для потреб власника, а відповідач як повнолітній син створив сімейний побут у іншому житлі. Тому права позивача порушені у контексті статті 8 Конвенції, а подальша реєстрація відповідача у житлі позивача порушує права власника житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Таким чином, у справі інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси її повнолітнього сина, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном. Отже, припинення права користування житловим приміщенням відповідачем за адресою: [ADDRESS] , можливо задовольнити у судовому порядку, оскільки це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб та зняття з обліку здійснюється органом реєстрації. На підставі викладеного,

Outcome: approved