Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-24 00:00:00

У жовтні 2021 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Київського національного університету імені Тараса Шевченка та [PERSON] , згідно з яким просив: визнати недостовірною та такою, що порочить ділову репутацію [PERSON] інформацію, яка поширена Заступником директора з адміністративно-господарської роботи Інституту міжнародних відносин Київського національного університету імені Тараса Шевченка [PERSON] в поясненнях, наданих по цивільній справі № 761/3493/20, від 04.03.2020 року, а саме визнати недостовірною наступну інформацію: "...Працюючих за графіком та за графіком 18.00 год до 22.00 год за сумісництвом 3, 11, 15, 19 та 23 вересня 2014 року [PERSON] фактично не виконував роботу за сумісництвом, оскільки був зайнятий у виконанні своїх функціональних обов`язків за основною посадою. При цьому плата праці йому здійснювалася як за основним місцем роботи так і за сумісництвом...". Також, просив стягнути з відповідачів на його користь судові витрати. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що під час розгляду цивільної справи № 761/3493/20 заступник директора з адміністративно-господарської роботи Інституту міжнародних відносин Київського національного університету імені Тараса Шевченка [PERSON]. надала в письмовому вигляді пояснення за її особистим підписом від 04.03.2020 року, в яких зазначила: "...Аналогічний графік роботи був і у техніка 1 кат. сантехслужба ІМВ [PERSON] . Працюючи за таким графіком та за графіком 18.00 год до 22.00 год за сумісництвом 3, 11, 15, 19 та 23 вересня 2014 року [PERSON] фактично не виконував роботу за сумісництвом, оскільки був зайнятий у виконанні своїх функціональних обов`язків за основною посадою. При цьому оплата праці йому здійснювалася як за основним місцем роботи так і за сумісництвом..". Разом з тим, позивач вважає, що інформація, розповсюджена відповідачем у вищенаведених поясненнях, є недостовірною та такою, що принижує його честь та ділову репутацію, адже ці відомості спростовуються табелем обліку робочого часу, наданим самим відповідачем. За вказаних обставин, позивач звернувся до суду з цим позовом, який просив задовольнити у повному обсязі. Ухвалою від 05.11.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. 11.02.2022 року надійшов відзив відповідача - Київського національного університету ім. Т. Шевченка на позовну заяву, в якому він, посилаючись на безпідставність та необгрунтованість позовних вимог, просив у задоволенні позову відмовити. При цьому, в обгрунтування своїх заперечень щодо позову зазначив, що інформація, викладена у поясненнях [PERSON] з метою реалізації своїх процесуальних прав, є доказом у цивільній справі № 761/3493/20, а отже не може були підставою для захисту честі та ділової репутації позивача. 15.02.2022 року до суду надійшли заперечення позивача на відзив. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник відповідача КНУ імені Тараса Шевченка просив відкласти розгляд справи, однак доказів поважності причин неявки суду надано не було, тому в задоволенні такого клопотання відмовлено і розглянуто справу у відсутності сторони відповідача. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11.11.2020 року у цивільній справі № 761/3493/20 позовні вимоги [PERSON] до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про стягнення недоплаченої заробітної плати задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача недоплачену заробітну плату у розмірі 118 грн. 61 коп. та судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. При цьому, як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами у справі, під час розгляду цивільної справи № 761/3493/20 заступник директора з адміністративно-господарської роботи Інституту міжнародних відносин Київського національного університету імені Тараса Шевченка [PERSON]. надала в письмовому вигляді пояснення за її особистим підписом від 04.03.2020 року, в яких зазначила: "...Аналогічний графік роботи був і у техніка 1 кат. сантехслужба ІМВ [PERSON] . Працюючи за таким графіком та за графіком 18.00 год до 22.00 год за сумісництвом 3, 11, 15, 19 та 23 вересня 2014 року [PERSON] фактично не виконував роботу за сумісництвом, оскільки був зайнятий у виконанні своїх функціональних обов`язків за основною посадою. При цьому оплата праці йому здійснювалася як за основним місцем роботи так і за сумісництвом..". Звертаючись з позовом до суду, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що вищенаведена інформація, поширена відповідачем [PERSON] у своїх письмових поясненнях, є недостовірною та такою, що принижує його честь та ділову репутацію, адже ці відомості спростовуються табелем обліку робочого часу, наданим самим відповідачем. Так, відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно положень ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. У свою чергу, ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до вимог ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до положень ч.ч. 1, 4, 5, 6, 7 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року за №1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). При цьому, під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. Водночас, згідно роз`яснень, які містяться в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року за №1, у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. У такому ж порядку не можуть розглядатися наукові спори, тобто вимоги про спростування інформації наукового характеру. Інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Якщо ж недостовірну інформацію було поширено в ході розгляду іншої справи зазначеними вище учасниками процесу відносно інших осіб, які не були учасниками процесу, то ці особи, якщо вони вважають, що така інформація порушує їх особисті немайнові права, вправі звернутися до суду за захистом своїх прав у порядку, передбаченому процесуальними кодексами. Аналогічні висновки викладені і у постанові Верховного Суду від 09.12.2019 року у справі № 758/221/18. Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 року у справі № 333/6816/17 зазначено, що ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звернення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи. В даному конкретному випадку, аналізуючи інформацію, яку позивач просить визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, ганьбить його честь та ділову репутацію, суд, враховуючи положення зазначених вище актів законодавства, приходить до висновку, що вислови відповідача стосовно позивача, які були висловлені під час надання ним письмових пояснень, є реалізацією його процесуальних прав як можливого учасника судового процесу (доказів зворотного позивачем надано не було), стосуються підстав та предмету позову в іншій цивільній справі, а отже не може бути підставою для захисту честі, гідності та ділової репутації позивача. Крім того, позивачем всупереч ст. 81 ЦПК України не надано жодних доказів ні щодо поширення вказаної інформації (немає доказів щодо подання відповідачем та долучення до іншої справи вказаних пояснень [PERSON] ), а також не надано доказів на спростування оспорюваної інформації, оскільки долучена ксерокопія табелю виходу на роботу таким не являється. В даному випадку суд окремо вказує і на ту обставину, що при розгляді справи №761/3493/20 інформація, вказана у пояснення [PERSON] не спростована судом і зміст рішення суду у вказаній справі не містить надання окремої оцінки цим поясненням як доказу у справі. Крім того, позивачем не доведено, що оспорювана позивачем інформація порушує його особисті немайнові права, або завдала шкоди його особистим інтересам. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а його позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Судові витрати розподілені відповідно до правил ст. 141 ЦПК України, які в даному випадку покладені на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed