Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-19 00:00:00

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог. [PERSON] , звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, у якій просить суд: - визнати дійсним договір купівлі-продажу 2/3 частки житлового будинку укладений 08.02.2022 р., згідно якого [PERSON] купив, а [PERSON] продала нерухоме майно, а саме 2/3 частки житлового будинку [ADDRESS] літ «А» загальною площею 147,8 кв.м., житловою площею 78,5 кв.м.; літні кухні літ «Б», «Д», сарай літ «В», «Є», «З» , «К1», гаражі літ «Г», «Ж», вбиральня літ «К», споруди 1-5, І-ІІІ який належить їй відповідно договору дарування від 10.03.1965 р. № 1029, який зареєстрований БТІ 25.05.1965 р. № 2093 та на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.10.2007 р. № 2-6367/2007 зареєстрований згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18217155 від 24.03.2008: - визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частки житлового будинку [ADDRESS] літ «А» загальною площею 147,8 кв.м., житловою площею 78,5 кв.м.; літні кухні літ «Б», «Д», сарай літ «В», «Є», «З» , «К1», гаражі літ «Г», «Ж», вбиральня літ «К», споруди 1-5, І-ІІІ. Свій позов позивач - [PERSON] , обґрунтовує зокрема тим, що між ним та [PERSON] , [INFO] в письмовій формі було укладено договорі купівлі-продажу 2/3 частки житлового будинку [ADDRESS] літ «А» загальною площею 147,8 кв.м., житловою площею 78,5 кв.м.; літні кухні літ «Б», «Д», сарай літ «В», «Є», «З» , «К1», гаражі літ «Г», «Ж», вбиральня літ «К», споруди 1-5, І-ІІІ який належить їй відповідно договору дарування від 10.03.1965 р. № 1029, який зареєстрований БТІ 25.05.1965 р. № 2093 та на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.10.2007 р. № 2-6367/2007 зареєстрований згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18217155 від 24.03.2008 року. В день укладення договору з метою забезпечення виконання договору купівлі-продажу житлового будинку позивач - [PERSON] , передав гроші в сумі 120000 грн., про що [PERSON] була видана розписка і вона підтвердила зобов`язання укласти на ім`я позивача договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку в нотаріальній формі до 01.03.2022 року. Наприкінці березня 2022 року позивачу стало відомо, що [PERSON] померла [INFO] . Спадкоємцями будинку є діти [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] . Позивач зазначає, що з [PERSON] , вони домовились стосовно всіх істотних умов договору та повністю виконали умови укладеного між ними договору купівлі-продажу житлового будинку під номером [ADDRESS] . [PERSON] було сплачено, обумовлену ціну жилого будинку - 120000 грн., про що свідчить укладений договорі від 08.02.2022 р. та розписка про отримання зазначеної суми. У зв`язку з тим, що за життя [PERSON] не встигла оформити документи та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу, то позивач вирішив звернутись до суду до спадкоємців з позовом про захист свого порушеного права. Процесуальні дії. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11.07.2022 року провадження по справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. 20.07.2022 року сторони у судове засідання не з`явились. Позивач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, 14.07.2022 року подав до канцелярії суду заяву у якій позов підтримав, просив справу розглядати у його відсутність. Відповідачка [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, 14.07.2022 року до канцелярії суду надійшла заява [PERSON] у якій остання зазначає, що не заперечує проти задоволення вимог та просить справу розглядати у її відсутність. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, 14.07.2022 року до канцелярії суду надійшла заява [PERSON] у якій остання зазначає, що не заперечує проти задоволення вимог та просить справу розглядати у його відсутність. У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Фактичні обставини справи. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, між [PERSON] та [PERSON] 08.02.2022 року в письмовій формі було укладено договорі купівлі-продажу 2/3 частки житлового будинку [ADDRESS] літ «А» загальною площею 147,8 кв.м., житловою площею 78,5 кв.м. який складає; літні кухні літ «Б», «Д», сарай літ «В», «Є», «З» , «К1», гаражі літ «Г», «Ж», вбиральня літ «К», споруди 1-5, І-ІІІ, в якому обумовлені всі істотні умови договору купівлі-продажу. [PERSON] , отримала від [PERSON] , гроші за 2/3 частки проданого житлового будинку, та передала [PERSON] , документи на вказаний вище будинок, тобто передала житловий будинок у його фактичне володіння та користування. Як вбачається з договору купівлі продажу, за домовленістю сторін, продаж житлового будинку вчинено за 120000 гривень, які повністю були отримані продавцем до підписання цього договору. В матеріалах справи наявна розписка [PERSON] , відповідно до якої вона підтвердила факт того, що вона отримала від [PERSON] гроші в сумі 120000 гривень. Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18217155 дата 24.03.2008 року (реєстраційний номер 22621378) тип об`єкту житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності в часті 1/3 належить [PERSON] , на підстава рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області справа №2-6367/15.10.2007 року. Відповідно до договору дарування внесеного в реєстр за № 1029 від 10.03.1965 року посвідченого Стояновою В.Р., нотаріусом Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори, гр. [PERSON] на праві приватної власності належить 1/3 частка житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , актовий запис № 423. Як вбачається з копії спадкової справи до майна померлої [INFO] [PERSON] , на день смерті спадкодавця залишилась спадщина, яку прийняли: донька померлої [PERSON] , [INFO] , та син померлої [PERSON] , [INFO] . Таким чином правонаступниками [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , є її рідні діти: донька [PERSON] , [INFO] , та син померлої [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з тим, що за життя [PERSON] не встигла оформити документи та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу, то позивач був вимушений звернутись до суду до спадкоємців з позовом про захист свого порушеного права. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У відповідності до ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майно, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно із ст.398 ЦК України, право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. За загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину передбаченими п.4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен укладатись у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У відповідності зіст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004р. N952-IV встановлено, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Частиною 1. ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, в тому числі і право власності на нерухоме майно. Згідно з ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. При вирішенні справи по суті суд приймає до уваги правову позицію, яка викладена в Постанові ВСУ № 6-1288цс17 від 06 вересня 2017 року, згідно якої суди дійшли неправильного висновку про те, що норма ч. 2ст. 220 ЦК України не застосовується до спірних правовідносин у зв`язку з необхідністю державної реєстрації договору купівлі-продажу нерухомого майна. Однією з умов застосування ч. 2ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Відповідно до п. 13постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. ВСУ в своїй Постанові від 04 жовтня 2017 року зазначив, що однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. Таким чином, суд, дослідивши надані письмові докази в сукупності, дійшов висновку, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу купівлі-продажу нерухомого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 130 Земельного кодексу України, набувати право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення можуть: а) громадяни України; б) юридичні особи України, створені і зареєстровані за законодавством України, учасниками (акціонерами, членами) яких є лише громадяни України та/або держава, та/або територіальні громади; в) територіальні громади; г) держава. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії», було зазначено що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. З 1 липня 2021 року набрав чинності Закон «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо умов обігу земель сільськогосподарського призначення», згідно якого фізичні особи - громадяни України можуть набувати право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення, таким чином суд приходить до висновку, що звертаючись із вимогою про визнання права власності на земельні ділянки, позивачем обрано належний спосіб захисту свого порушеного права. Висновки за результатами розгляду справи На підставі викладеного, суд вважає, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки заявлені вимоги є обґрунтованими, правомірними та спрямовані на захист прав позивача та відповідачі не заперечують проти вимог.

Outcome: approved