Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-25 00:00:00

Рух справи 09.03.2021 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 05.03.2021, за підписом представника позивача - адвоката Поляк М.В. (діє на підставі ордеру), в якій просить стягнути з ТОВ «Група електроюа» заборгованість за договором оренди обладнання з обов`язковим його викупом № 05-10-2019-3/2 від 19.10.2019, яка складається з суми прострочених орендних платежів у розмірі 28 738,08 грн; 3% річних, що становить 687,03 грн; а також 5 000 доларів США обов`язкового викупного платежу, що на момент виникнення зобов`язання були еквівалентні 141 824,50 грн, та 1 503, 73 грн 3% річних за прострочення обов`язкового викупного платежу. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.03.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 15.03.2021 вказану позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмового провадження). Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Оскільки, розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 ЦПК України). Обґрунтування позову Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 19.10.2019 між [PERSON] та ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» виникли цивільні правовідносини, пов`язані з укладанням договорів купівлі-продажу та оренди обладнання з обов`язковим його викупом. Зазначається, що станом на дату подачі позовної заяви зобов`язання з боку відповідача не виконані, у зв`язку із чим у останнього станом на 26.02.2021 існує грошова заборгованість перед позивачем у розмірі 172 753,34 грн. Так, позивач вказує, що 19.10.2019 між [PERSON] та ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» був укладений договір купівлі-продажу обладнання № 05-10-2019-3/1 (далі - Договір № 05-10-2019-3/1) за умовами якого позивач придбав у власність у відповідача обладнання, а саме: -станція зарядження електромобілів змінного струму. Номер станції 1263, адреса: Івано-Франківська обл., с. Паляниця, паркінг № 2, поруч з витягом № 7 РЦ «Бука». Згідно з специфікації № 1, що є додатком № 1 до Договору № 05-10-2019-3/1 вартість обладнання складає 5 000 доларів США. Також, позивач зауважує, що 19.10.2019 на виконання умов договору № 05-10-2019-3/1 відповідач передав, а позивач прийняв обладнання, та сплатив обумовлену вартість за нього, про що між сторонами складено акт приймання-передачі до Договору № 05-10-2019-3/1. Крім того, зазначає, що в цей же день (19.10.2019) між позивачем та відповідачем укладений договір оренди обладнання з обов`язковим викупом № 05-10-2019-3/2 (далі - Договір № 05-10-2019-3/2), за умовами якого позивач, як орендодавець передав, а відповідач, як орендар прийняв у строкове платне користування з обов`язковим викупом зарядні пристрої (станції) для електромобілів з характеристиками, визначеними у специфікації № 1, що є додатком до Договору № 05-10-2019-3/1, а саме: -станція зарядження електромобілів змінного струму. Номер станції 1263, адреса: Івано-Франківська обл., с. Паляниця, паркінг № 2, поруч з витягом № 7 РЦ «Бука». Відповідно до п. 1.1. Договору № 05-10-2019-3/2 відповідач прийняв у строкове платне користування з обов`язковим викупом обладнання, яке зазначено у специфікації до цього договору. Позивач звертає увагу на те, що п. 4.1. Договору № 05-10-2019-3/2 передбачено, що розмір орендної плати за весь об`єкт оренди, що орендується за цим договором, у цілому складає 1,82 відсотки в місяць від загальної вартості об`єкту оренди, яка вказана в п. 1.1.1. даного Договору, після вирахування всіх передбачених чинним законодавством України податків та зборів. Зауважив, що відповідно до п. 8.1. Договору, Орендар зобов`язується викупити об`єкт оренди в кінці строку дії цього Договору, або достроково у будь-який час на вимогу орендодавця, за умови письмового повідомлення Орендодавцем Орендаря на поштову адресу, або подання особисто, під розпис про вручення повідомлення, уповноваженій особі (працівнику) Орендаря за реквізитами визначеними у цьому Договорі не пізніше ніж за 2 місяці до дати обов`язкового викупу. Право власності на майно, що є об`єктом оренди, у такому разі переходить до Орендаря після сплати останнім Орендодавцю повної суми орендної плати, нарахованої відповідно до умов цього договору, та всієї суми обов`язкового викупного платежу в гривні, еквівалентної 5 000 доларів США. В позові вказується, що 15.01.2021 представником позивача на адреси відповідача засобами поштового зв`язку було направлено претензію директору ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА», в якій позивач вимагав здійснити повний розрахунок. Зазначається, що станом на дату подачі цієї позовної заяви відповідач свої зобов`язання не виконав, не сплатив Позивачу 28 738,08 грн заборгованості за договором оренди; 3% річних, що становить 687,03 грн; а також 5 000 доларів США обов`язкового викупного платежу, що на момент виникнення зобов`язання були еквівалентні 141 824,50 грн, та 1 503, 73 грн 3% річних за прострочення обов`язкового викупного платежу. У зв`язку з викладеним просить позовні вимоги задовольнити. Щодо правової позиції відповідача На момент винесення рішення у справі відзив на позовну заяву не надійшов. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. При цьому суд враховує, що відповідно до ч. 10 ст. 128 ЦПК України судова повістка юридичній особі направляється за її місцезнаходженням або за місцезнаходженням її представництва, філії, якщо позов виник у зв`язку з їхньою діяльністю. Суд наголошує, що всі судові документи у даній справі направлялись на офіційну (юридичну) адресу ТОВ «Група Електроюа», яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань адреси. У постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 910/9836/18 зазначено наступне: «в Рішенні Європейського суду з прав людини "В`ячеслав Корчагін проти Росії" було зазначено наступне. Конвенція має на меті гарантувати практичні та ефективні права, а не ті, які є теоретичними або ілюзорними (див., серед багатьох інших органів, Cudak v. Lithuania [GC], no. 15869/02, § 58, ECHR 2010) . Право на публічні слухання було б безпідставним, якщо сторона у справі не була проінформована про слухання таким чином, щоб мати можливість бути присутнім на ній, якщо він або вона вирішить скористатися своїм правом з`явитися (на таке слухання), як це встановлено у внутрішньому законодавстві (див. Yakovlev v. Russia, no.72701/01, § 21, 15 March 2005). Пункт 1 статті 6 не може бути витлумачений як присвоєння сторонам права одержувати особливу форму вручення судових документів, наприклад, зареєстрованою поштою (див. Kolegovy v. Russia, no. 15226/05, § 40, 1 March 2012; Perihan and Mezopotamya Basэn Yayэn A.Ю. v. Turkey, no. 21377/03, § 39, 21 January 2014; and Avotiтр v. Latvia [GC], no. 17502/07, § 119, ECHR 2016). Проте, Суд вважає, що в інтересах здійснення правосуддя сторона повинна бути поінформована про судове засідання таким чином, щоб не тільки знати дату, час і місце слухання, а й мати достатній час підготувати свою справу і бути присутнім на судовому засіданні (див. Kolegovy, cited above, § 40, and the cases cited therein, and Aћdajiж v. Slovenia, no.71872/12, § 48, 8 October 2015). Що стосується застосовних положень російського законодавства, Суд зазначає, що у таких справах вони передбачали усне слухання (див. Пункт 34 вище), а суд першої інстанції визнав, що воно є доречним і у справі заявника (див. пункт 14 вище). Крім того, згідно з російським законодавством повідомлення повинні бути направлені до "місця проживання", яке в даному випадку відповідає зареєстрованій адресі проживання заявника (див., у зв`язку з цим, пункти 34 і 42 вище; див. також Sergey Smirnov v. Russia, no. 14085/04, §§ 29-30, 22 December 2009). Незважаючи на те, що матеріали справи, що надходять до Суду, не містять конкретних доказів, таких як поштові відмітки, що стосуються відправлення рішення суду від 12 серпня 2014 року, сам заявник визнав у національному провадженні, що ці рішення суду були направлені на його адресу і потім були повернуті суду як не доставлені (див. пункт 31 вище). Тому немає сумніву, що з метою повідомлення заявника була використана правильна адреса. Далі, Суд зауважує, що відповідно до пункту 1 статті 123 особа вважається належним чином повідомленою, коли суд "мав інформацію про отримання адресатом" копії рішення про реєстрацію позовної заяви або заяви про порушення справи у справі, або інший доказ отримання адресатом інформації про порушене судочинство. Стаття 123 § 4 передбачала кілька варіантів, коли особи "вважаються повідомленими". Зокрема, адресат вважався належним чином повідомленим, якщо (i) незважаючи на поштове повідомлення, одержувач не з`явився, щоб отримати копію судового акта, надісланого господарським судом у встановленому порядку, про який поштова організація повідомляє господарський суд; або (ii) копія судового акта не була подана, оскільки адресат не знаходився за зазначеною адресою, про що поштова організація повідомляє господарський суд із зазначенням джерела такої інформації. Суд нагадує, що його завдання не полягає в тому, щоб розглядати in abstracto внутрішні правила сповіщення, а радше розглянути, з належним урахуванням усіх обставин справи, чи були дотримані гарантії статті 6 Конвенції. Стаття 6 Конвенції не передбачає жодного конкретного методу для надіслання повідомлень про слухання чи судові рішення (див. пункт 65 вище). Заявник стверджував на національному рівні та перед цим Судом, що він не отримав жодних повідомлень щодо судового розгляду та апеляційного провадження, а також, що суди мали б бути більш ретельними щодо надіслання повідомлень про розгляд його до справи, наприклад, шляхом надіслання кореспонденції на його фактичну адресу проживання, за допомогою телефонного зв`язку або іншим методом, який дав би їм впевненість, що відповідач був поінформований про дату (дати) слухання. Зі свого боку, Суд зазначає, що в межах конкретної судової стадії провадження проти заявника сторонами не заперечувалося, що повідомлення про винесення рішення і власне рішення від 12 серпня 2014 року, було надіслано на зареєстровану адресу заявника відповідно до вимог російського законодавства. Більше того, зазначається, що це повідомлення було повернуто до суду як не доставлене. Сторони, здається, не погоджуються з власне причиною такого невиконання (недоставлення). Заявник зазначив, що його було повернуто з приміткою, в якій говорилося, що адресат не знаходився за цією адресі (див. Пункт 31 вище), що може означати, що адресат не був там, щоб отримати це повідомлення або що заявник не був обізнаний, що на цю адресу може прийти повідомлення суду, тому що, наприклад, там не було поштової скриньки або чогось схожого. Уряд, натомість, зазначив, що повідомлення було повернуто, оскільки його не було отримано в поштовому відділенні протягом періоду зберігання (див. Пункт 13 вище). За відсутності переконливих доказів Суд не може зайняти певну позицію з цього питання. Незважаючи на це, такої невизначеності не існує щодо того, що після рішення господарського суду від 10 жовтня 2014 року перейти від скороченої процедури до звичайної процедури, слухання було призначене на 11 листопада 2014 року. Повідомлення було надіслано на адресу зареєстрованого місця проживання заявника, а потім повернуто назад до суду з приміткою, в якій зазначається "за закінченням терміну зберігання" як причини повернення (див. пункт 15 вище). Що стосується поведінки національних органів влади в даній справі, Суд спочатку зазначає, що вони діяли відповідно до російського законодавства, надсилаючи повідомлення на зареєстровану адресу проживання. Суд також зазначає, що господарський суд подбав про те, щоб надіслати повідомлення на місце, де знаходився бізнес (кіоски для продажу продуктів харчування) (див. пункт 16 вище). Також безперечно, що інформація, яка стосується призначених(запланованих) слухань, була своєчасною та адекватно доступною через інтернет-сторінку (веб-сайт) суду. На думку Суду, вони, таким чином, демонстрували достатню старанність, щоб дозволити заявнику, який повинен був знати про правила, що застосовуються до надіслання судових повідомлень, що стосуються підприємців, визначитися з провадженням проти нього, а саме стосовно процедури оскарження у справі. З урахуванням викладеного, суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що судом першої інстанції було дотримано всіх необхідних вимог щодо повідомлення, зокрема, відповідача про здійснення розгляду даної справи. До того ж, місцевим судом своєчасно та згідно із зазначеними вище вимогами ГПК України було направлено копію рішення суду від 10.10.2018 на адресу відповідача. При цьому, колегія суду апеляційного господарського суду вірно зазначила, що апелянт не виконав повністю ухвалу суду про усунення недоліків апеляційної скарги, оскільки не надав суду апеляційної інстанції доказів існування об`єктивно непереборних підстав, які унеможливлювали апелянта отримувати поштову кореспонденцію за його місцем проживання: [ADDRESS] , тобто фактично апеляційний суд вірно взяв до уваги факт ненадання скаржником доказів, що всі чотири вищевказаних невручення сталися саме не з вини скаржника. Отже, Північний апеляційний господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що наведені апелянтом норми Господарського процесуального кодексу України в обґрунтування заявленого в апеляційній скарзі клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження не підтверджують причини неотримання поштової кореспонденції за місцем його проживання. Посилання апелянта на те, що він не був присутнім у судовому засіданні, оскільки не був повідомлений по час та дати судових засідань по даній справі не відповідають обставинам справи, оскільки апелянт повідомлявся судом першої інстанції про час та місце розгляду справи, однак систематично не отримував поштову кореспонденцію». Крім того, суд бере до уваги, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними. Відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, використовуються для ідентифікації юридичної особи або її відокремленого підрозділу, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, фізичної особи - підприємця, у тому числі під час провадження ними господарської діяльності та відкриття рахунків у банках та інших фінансових установах. Отже, на думку суду, юридична особа зобов`язана забезпечити отримання кореспонденції за адресою, яка визначена нею як офіційна (юридична), а направлення на таку адресу судової кореспонденції, за відсутності заяви особи про наявність іншої адреси для кореспонденції, є належним повідомленням. Відповідач кореспонденцію суду не отримав, а листи повернулися до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Вживаючи всіх залежних від суду заходів задля повідомлення відповідача, 02.06.2022 суд зробив оголошення для відповідача про розгляд даної справи на офіційному сайті судової влади. Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу. Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього. Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п.п. 118, 123 Правил надання послуг поштового зв`язку, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270. Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи. Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Однак процесуальне законодавство не визначає наслідків невручення повістки-повідомлення з причин закінчення строку зберігання. В т.ч. жодними законами чи підзаконними актами не передбачено, скільки разів суд має перенаправляти кореспонденцію на єдину відому (офіційну) адресу, з якої вона повертається без вручення, для того щоб особа вважалась такою, що повідомлена. Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи (за зареєстрованим місцем проживання а також шляхом оголошення через сайт судової влади та телефонограми суду), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті. Будь-яких письмових заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості достеменно встановити його правову позицію щодо предмета спору. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. За змістом наявної в матеріалах копії договору (а.с. 7-8) вбачається, що 19.10.2019 між товариством з обмеженою відповідальністю «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА», в особі Артем`єва Андрія Миколайовича, діючого на підставі довіреності № 15 від 17.09.2019, іменоване надалі «Продавець», з однієї сторони та [PERSON] , паспорт [NUMBER] , виданий Хотинським РВ УМВС України в Чернівецькій обл., 30.11.2006, РНОКПП: [NUMBER] , з іншої сторони, іменований надалі «Покупець», з другої сторони, дійшли взаємної згоди і уклали договір купівлі-продажу обладнання № 05-10-2019-3/1. Відповідно до п. 1.1 такого договору за даним договором продавець зобов`язується передати у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти у власність та оплатити Обладнання, а саме: зарядні пристрої (станції) для електромобілів згідно Специфікації, що є Додатком № 1 до даного договору, і сплатити продавцю грошову суму, встановлену п. 3 Договору. У п.п. 3.1, 3.2 сторони домовились, що ціна Обладнання складає 124 350,00 грн, що є еквівалентом 5 000,00 доларів США відповідно до курсу Національного банку України на дату оплати; оплата покупцем ціни обладнання здійснюється у безготівковій формі або іншим способом, що не суперечить чинному законодавству України протягом 1 банківського дня з моменту підписання даного Договору. Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії підписаної сторонами специфікації № 1 - додатку № 1 до договору купівлі-продажу обладнання № 05-10-2019-3/1 від 19.10.2019 (а.с. 9), відповідно до договору купівлі-продажу обладнання № 19.10.2019 від 19.10.2019 Продавець передав у власність Покупцю, а Покупець прийняв у власність та оплатив Обладнання, а саме: зарядні пристрої (станції) для електромобілів з наступними характеристиками: - станція заряджання електромобілів змінного струму «Пристрої зарядні для електромобілів типу УЗЭ, код ДКПП 27.11.50-33.00», клас 1, тип системи заземлення ТN-S, електроживлення станції здійснюється від трьохфазної п`ятипровідної мережі змінного струму з номінальною напругою 380, частотою (50+-1)Гц. Тип кабеля КВГ 5x6. Зарядні станції введені в експлуатацію, їх адреси та вартість: станція № 1263, адреса: Івано-Франківська обл., с. Паляниця, паркінг № 2, поруч з витягом № 7 РЦ «Бука», вартість: 5 000 дол США; За змістом підписаного сторонами акту приймання-передачі від 19.10.2019 до договору купівлі-продажу обладнання № 05-10-2019-3/1 від 19.10.2019 (а.с. 10) продавець: товариство з обмеженою відповідальністю «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА з однієї сторони та покупець: [PERSON] з другої сторони, розуміючи значення своїх дій та їх юридичні наслідки, попередньо ознайомлені з вимогами цивільного та господарського законодавства щодо дійсності правочинів, бажаючи досягти тих юридичних наслідків на які направлений правочин, уклали цей акт про таке: Покупець передав, а Виконавець прийняв 5 000 (п`ять тисяч) доларів США, відповідно до договору куплі-продажу обладнання № 05-10-2019-3/1 від 19.10.2019. Крім того, вбачається, що в цей же день, а саме 19.10.2019, між ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» та [PERSON] укладено договір оренди обладнання з обов`язковим викупом № 05-10-2019-3/2 (а.с. 11-12) за умовами якого позивач, як орендодавець передав, а відповідач, як орендар прийняв у строкове платне користування з обов`язковим викупом зарядні пристрої (станції) для електромобілів з характеристиками, визначеними у специфікації № 1, що є додатком до Договору № 05-10-2019-3/2, а саме: - станція зарядження електромобілів змінного струму. Номер станції 1263, адреса: Івано-Франківська обл., с. Паляниця, паркінг № 2, поруч з витягом № 7 РЦ «Бука», вартість: 5 000 дол США; Відповідно до п. 1.1. договору від 19.10.2019 № 05-10-2019-3/2 ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» прийняло у строкове платне користування з обов`язковим викупом обладнання, яке зазначено у специфікації до цього договору. У п. 4.1. Договору № 19.10.2019 № 05-10-2019-3/2 сторони погодили, що розмір орендної плати за весь Об`єкт оренди - що орендується за цим договором, у цілому складає 1,82 відсотки в місяць від загальної вартості Об`єкту оренди, яка вказана в п. 1.1.1. даного Договору, після вирахування всіх передбачених чинним законодавством України податків та зборів. Пунктом 3.1, 4.2 Договору № 05-10-2019-3/2 сторони передбачили, що термін оренди складає 1 рік з моменту прийняття об`єкту оренди, а саме до 19.10.2020. Орендна плата сплачується Орендарем щомісячно шляхом перерахування відповідної суми на розрахунковий рахунок Орендодавця з 15 по 20 число кожного місяця наступного за завітним. У п. 8.1. договору № 13-03-2020-1/2 сторони погодили, що Орендар зобов`язується викупити об`єкт оренди в кінці строку дії цього Договору, або достроково у будь-який час на вимогу орендодавця, за умови письмового повідомлення Орендодавцем Орендаря на поштову адресу, або подання особисто, під розпис про вручення повідомлення, уповноваженій особі (працівнику) Орендаря за реквізитами визначеними у цьому Договорі не пізніше ніж за 2 місяці до дати обов`язкового викупу. Право власності на майно, що є об`єктом оренди, у такому разі переходить до Орендаря після сплати останнім Орендодавцю повної суми орендної плати, нарахованої відповідно до умов цього договору, та всієї суми обов`язкового викупного платежу в гривні, еквівалентної 5 000 доларів США. Вбачається, що 15.01.2021 представником позивача на адреси відповідача засобами поштового зв`язку було направлено претензію директор ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА», в якій позивач вимагає здійснити повний розрахунок за вказаними договорами (а.с. 14-15). Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. За змістом ст. 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Частиною першою статті 761 ЦК України встановлено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Згідно з частиною першою, п`ятою статті 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Як зазначено у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) , тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). При цьому матеріали справи не містять відомостей про те, що у даній справі договори від 19.10.2019 № 05-10-2019-3/1 та від 09.10.2019 № 05-10-2019-3/2 у встановленому законом порядку оспорювалися чи визнавалися недійсними. Суд бере до уваги, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає відповідач, зокрема, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками. Судом встановлено, що станом на день звернення з позовом заборгованість відповідача перед позивачем за договором від 09.10.2019 № 05-10-2019-3/2 складає 176686,80 в тому числі: -141 850,00 грн - сума викупу об`єкта оренди станом на 20.10.2021; -1 501,67 грн - 3 % річних від простроченої суми викупу об`єкта оренди за період з 20.11.2020 по 26.02.2021; -28 766,92 грн - сума заборгованості по сплаті орендних платежів; -683,47 грн - 3 % річних від простроченої суми заборгованості по сплаті орендних платежів за період з 21.11.2020 по 26.02.2021. В той же час, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 172 802,06 грн заборгованості за договором від 09.10.2019 № 05-10-2019-3/2 з яких: -141 824,50 грн - сума викупу об`єкта оренди станом на 20.10.2021; -1 503,73 - 3 % річних від простроченої суми викупу об`єкта оренди за період з 20.11.2020 по 26.02.2021; -28 738,08 грн - сума заборгованості по сплаті орендних платежів; -687,03 грн - 3 % річних від простроченої суми заборгованості по сплаті орендних платежів за період з 21.11.2020 по 26.02.2021. Таким чином, правильність нарахованих позивачем сум орендної плати судом перевірена, відповідачем не заперечується і не спростовується. Проте враховуючи, що позивачем заявлена сума до стягнення є меншою за встановлену судом, то суд приходить висновку про обґрунтованість доводів позовної заяви та наявність правових підстав для задоволення позовних вимог. В той же час, що відповідач доводів позивача про таку заборгованість не спростував, контррозрахунку заборгованості не зробив, доказів сплати заборгованості не подав, факт оплати або повернення об`єкту оренди за договором від 19.10.2019 № 05-10-2019-3/2 - не довів. Натомість позивачем доведено обставини, на які він посилався на підтвердження своїх вимог, в частині наявності підстав для стягнення заборгованості і його розміру. За викладених обставин, оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів позовної заяви та наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Разом з тим, при винесенні рішення, суд бере до уваги, що зобов`язання між сторонами були визначені в доларах США, актами приймання-передачі засвідчено факт отримання відповідачем від позивача коштів саме в доларах США (з вказівкою еквіваленту в національній валюті станом на день здійснення платежу) /а.с. 10/. Про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16.01.2019 у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). При цьому, судом враховується, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) викладено правову позицію про те, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника (суми боргу в іноземній валюті з визначенням еквівалента суми боргу в національній валюті), внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. Крім того, суд бере до уваги що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зазначено наступне: «Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.» Разом з тим, як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.06.2022 у справі № 296/7213/15 (провадження № 61-10125св21), суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Щодо судового збору Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 727,53 грн судового збору, сплаченого за подання позовної заяви. З урахуванням вищевикладеного,

Outcome: approved