Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-18 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернувся в суд з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON] ) про відшкодування витрат на утримання квартири в порядку регресу. Позовні вимоги мотивовані тим, що що відповідач є її колишнім чоловіком, з яким вона перебувала у шлюбі до 2017 року. У період шлюбу, 31.07.2013 позивачем було придбано квартиру [ADDRESS] . Відповідач вирішив вказану квартиру поділити в судовому порядку. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07.07.2020 визнано квартиру [ADDRESS] спільною власністю подружжя та визнано за кожним із них право власності по 1/2 частини квартири. Позивач самостійно та у повному обсязі несе тягар утримання вказаної квартири, сплачуючи комунальні послуги в повному обсязі, за свою частину та частину квартири відповідача. Оскільки за відповідачем визнано право власності на 1/2 частину квартири, останній має відшкодувати половину вартості комунальних витрат на утримання квартири [ADDRESS] в порядку регресу за останні три роки. Розрахунок вартості комунальних втрат на утримання квартири [ADDRESS] , який підтверджується квитанціями про сплату. Загальний розмір фактично сплачених позивачем коштів на утримання квартири [ADDRESS] : 33 062,06 грн., а відповідно, 1/2 частина становить: 16 531,03 грн. (33 062,06/2 = 16 531,03). Добровільно відповідач цього робити не бажає. Таким чином, позивач змушена звернутись до суду із вказаним позовом задля відшкодування половини витрат на утримання майна. Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14.07.2021 у справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19.08.2021 вказану цивільну справу передано за підсудністю на розгляд до Дарницького районного суду м. Києва, за місцезнаходженням квартири в [ADDRESS] , що територіально відноситься до Дарницького району м. Києва. Ухвалою суду від 19.08.2021, яку занесено до протоколу судового засідання, долучено до матеріалів справи відзив відповідача. Ухвалою суду від 29.09.2021прийнято до розгляду вказану цивільну справу та призначено до розгляду у судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження. У судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав викладених у змісті позовної заяви. У судове засідання 19.07.2021 представник не з`явився від нього до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та її представника. У судовому засіданні відповідач та його представник проти задоволення позовних вимог частково заперечували з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Зокрема заперечення грунтувались на тому, що відповідач не проживав у спільній з позивачем квартирі та не користувався нею. Відповідно і житлово-комунальні послуги також не споживав. Право власності у відповідача виникло з серпня 2020 року, а відтак і обов`язок з утримання майна виник саме з цього часу. Також позивач жодного разу не зверталась з даним питанням до відповідача. Заслухавши заперечення відповідача та його представника, розглянувши подані сторонами документи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, вважає, що в позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступні обставини. З 02 листопада 2002 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12.04.2017 розірвано. У шлюбі 31.07.2013 позивачем було придбано квартиру [ADDRESS] , згідно з договором купівлі-продажу 31.07.2013, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Колесник О.О. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07.07.2020 квартиру [ADDRESS] визнано спільною сумісною власністю подружжя та визнано за кожним із подружжя право власності по 1/2 частини квартири. Таким чином, відповідач [PERSON] набув право власності на 1/2 частину квартири. Представник позивача у судовому засіданні вказував, що відповідач не бере участь у витратах, пов`язаних з утриманням спільного нерухомого майна та відмовився добровільно відшкодувати витрати відповідно до розміру своєї частки у спільній частковій власності. За період з 2019 року по 2021 року позивач витратила на утримання спільного нерухомого майна 33 062,06 грн., які складаються з наступних витрат: за 2019 рік (централізоване опалення на суму 5 070,65 грн.; централізоване постачання гарячої води на суму 4 716, 00 грн.; підігрів води на суму 427,65 грн.; утримання будинку та прибудинкової території на суму 3 284,40 грн.; електропостачання на суму 1 547,56 грн.; централізоване постачання холодної води на суму 875,07 грн.); за 2020 рік (централізоване опалення на суму 5 740,75 грн.; централізоване постачання гарячої води на суму 2802,91 грн.; підігрів води на суму 347,64 грн.; утримання будинку та прибудинкової території на суму 3294,40 грн.; електропостачання на суму 1694,68 грн.; централізоване постачання холодної води на суму 1079,05 грн.); за 2021 рік (централізоване опалення на суму 1544,63 грн.; централізоване постачання гарячої води на суму 196,78 грн.; підігрів води на суму 21,42 грн.; утримання будинку та прибудинкової території на суму 328,44 грн.; електропостачання на суму 2,00 грн.; централізоване постачання холодної води на суму 88,03 грн.). Дані обставини у повній мірі підтверджуються наданими суду копіями квитанцій про оплату відповідних послуг. У судовому засіданні достеменно встановлено та не заперечувалось сторонами, що фактично квартирою [ADDRESS] , користується позивач [PERSON] у власних потребах. Крім того, з пояснень відповідача судом встановлено, що відповідач хоча набув право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] у порядку поділу майна з серпня 2020 року, фактично у вказаний період часу не проживав у ній. Вказану обставину також не заперечував представник позивача у ході розгляду справи. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ст. 82 ЦПК України). Відповідач визнав позов в частині стягнення половини витрат на оплату житлових послуг по квартирі за адресою: [ADDRESS] , починаючи з серпня 2020 року, часу набрання рішення суду законної сили. Саме з цього часу відповідач визнає свій обов`язок брати участь в утриманні спільного майна, передбачений положеннями ст. 360 ЦК України. Доказів звернення позивача до відповідача з позасудовою вимогою (претензією) щодо його участі в утриманні спільного між ними майна (квартири) матеріали справи не містять. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Цивільного кодексу України. Позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом про стягнення витрат на оплату житлово-комунальних послуг з відповідача, посилалась на необхідність задоволення своїх вимог на підставі ст.ст. 322, 355, 360, 541, 544 ЦК України, ст.ст. 10, 67, 151 ЖК України та ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Згідно ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України). У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (ч. 2 ст. 370 ЦК України). Законом не визначені безпосередньо порядок та межі участі співвласників в утриманні майна, що перебуває у їх спільній сумісній власності, втім виходячи з загальних засад добросовісності, розумності та справедливості немає підстав вважати, що це звільняє співвласника від обов`язку прийняти участь у спільних витратах. За викладених обставин суд вважає за необхідне згідно ст. 8 ЦК України за аналогією закону застосувати положення ст. 360 ЦК України, що регулюють подібні за змістом правовідносини утримання майна, що перебуває у спільній частковій власності. При цьому виходячи з визначеної ст.ст. 370, 372 ЦК України презумпції рівності прав співвласників у спільній сумісній власності відповідач зобов`язаний взяти участь у спільних витратах у розмірі 1/2 їх частини. Утримання житла - це комплекс робіт, спрямованих на створення необхідних умов для проживання людей і забезпечення збереження житлових будівель та технічного обладнання. Виходячи зі змісту статті 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний утримувати майно, що йому належить та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, тобто нести витрати, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані. Факт не проживання співвласника у будинку, не позбавляє його обов`язку з утримання спільного майна. Кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник або співвласники, які виконали солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, мають право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування у рівній частці (право зворотної вимоги - регрес). Статтею 151 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку при домову територію. Так, ст. 67 ЖК України визначено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами, а ст. 68 ЖК України на власників квартир покладається обов`язок своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Аналізуючи вищезазначені норми закону, на які посилався позивач, суд зазначає, що вказані норми не регулюють правовідносин саме між споживачами комунальних послуг між собою та не передбачають будь-якої матеріальної відповідальності за їх невчасну оплату. У відповідності до ч. 3 ст. 20 Закону «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Вказаний закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями з одного боку та із споживачами з іншого боку, а також їхні права та обов`язки. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями та споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, та не регулює правовідносин саме між споживачами послуг. Згідно із ч. 1 ст. 13 Закону «Про житлово-комунальні послуги» (надалі Закон) залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Згідно із ст. 162 ЖК Української РСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Відповідно ч. 3 ст. 162 ЖК України, про плату за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові, наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Враховуючи положення етапі 541 ЦК України, зобов`язання з оплати витрат за житлово-комунальні послуги, наданих за адресою спільної квартири сторін є солідарними. Відповідно до частини 1 статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право па зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Судом також встановлено, що на ім`я позивача відкриті всі особисті рахунки по сплаті комунальних послуг, вона самостійно та добровільно сплатила за вказаною адресою, будь-яких договорів щодо розподілення комунальних послуг між сторонами не укладалося. Як встановлено у ході судового розгляду відповідач не проживав у спільній квартирі та не користувався нею. Відповідно комунальні послуги зокрема: водопостачання, електропостачання, централізоване опалення, підігрів води які поставляються/надаються у вказану квартиру також не отримував та не користувався ними у особистих потребах. Відповідач не є індивідуальним споживачем комунальних послуг у зазначеній квартирі. Обов`язок солідарної оплати комунальних послуг або компенсація витрат по оплаті іншому із співвласників квартири у такого співвласника не виникає. Суд вважає, що вимоги позивача по сплаті житлово-комунальних послуг за централізоване опалення, централізоване постачання гарячої води, підігрів води на суму, електропостачання, централізоване постачання холодної води на суму за період з 2019 рік по 2021 рік, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки як встановлено у ході судового відповідач у вказаній квартирі не проживав та фактично такими послугами не користувався, а відтак у відповідача відсутній обов`язок по сплаті за всі або частину комунальних послуг, які поставляються/надаються до спільної квартири. Із наданих до матеріалів справи квитанцій вбачається, що позивачем за період з 2019 року по 2021 рік були понесені витрати по сплаті послуг з утримання будинку [ADDRESS] та прибудинкової території, у розмірі 328,44 грн. на місяць. Надання житлових послуг, зокрема щодо прибирання, утримання ліфтів, поточного ремонту, вивіз сміття і таке інше, не пов`язано з фактичним проживанням чи не проживанням співвласника відповідача у квартирі, фактичним користуванням квартирою чи без такого, а тому позовні вимоги в цій частині є цілком обґрунтованими. За таких обставин враховуючи виниклий обов`язок відповідача з серпня 2020 року щодо несення витрат на управління, утримання та збереження спільного майна як співвласника вищевказаної квартири, що також ним не заперечувалось у ході розгляду справи, з нього підлягає стягненню половина фактично понесених позивачем витрат по оплаті за утримання будинку та прибудинкової території, згідно наданих квитанцій до матеріалів справи: за серпень, жовтень, листопад місяці 2020 року; січень, лютий місяць 2021 року (5 місяців*328,44 грн.=1642,20 грн./2) =821,10 грн., які підлягають стягненню на користь позивача. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Аналізуючи вищенаведені норми законодавства, в контексті виниклих правовідносин, приймаючи до уваги, що в судовому засідання знайшов підтвердження факт понесення позивачем витрат, пов`язаних з утриманням нерухомого майна, які є об`єктивно необхідними для його підтримання у належному стані, а також встановлено обов`язок відповідача брати участь у таких витратах, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial