Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-27 00:00:00

Виконавчий комітет Конотопської міської ради звернувся до суду з позовом, в якому просить позбавити батьківських прав [PERSON] та стягнути з нього аліменти на утримання дитини. Вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб 31.03.2006 року. [PERSON] , залишився проживати з матір`ю. Вироком Конотопського міськрайонного суду від 24.05.2022 року [PERSON] було засуджено до 5-ти років позбавлення волі. Згідно з довідкою, наданою адміністрацією відокремленого структурного підрозділу «Конотопський індустріально-педагогічний коледж Сумського державного університету» від 21.06.2022 року №01-15/194, на II курсі якого навчається [PERSON] , [INFO] , батько дитини [PERSON] жодного разу не був присутній на батьківських зборах та не цікавився навчально-виховним процесом свого сина за період з 01.09.2020 року по теперішній час. Відповідно до інформації, наданої адміністрацією КНП Конотопської міської ради «Конотопська центральна районна лікарня ім. академіка Михайла Давидова» від 14.06.2022 року №01-14/1315, [PERSON] , [INFO] , знаходиться під наглядом педіатрів поліклініки для обслуговування дитячого населення з народження. Здоров`ям дитини опікувалася мати [PERSON] . Батько дитини, [PERSON] жодного разу в поліклініку не звертався, станом здоров`я сина не цікавився. [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків по відношенню до свого сина протягом 10 років, а саме не виявляє до сина батьківської уваги, турботи, його не цікавить подальша доля дитини, він не купує одягу, взуття, необхідних речей, не цікавиться його поведінкою та не приймає участі у житті дитини. В подальшому не має наміру займатись вихованням та утриманням сина, та не заперечує проти позбавлення його батьківських прав, про що повідомив письмово. В ході бесіди зі спеціалістом служби міської ради у справах дітей, [PERSON] , підтвердив той факт, що батько ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно нього не менше як 10 років. Його вихованням, утриманням та розвитком займається мати [PERSON] та її співмешканець [PERSON] . Всі вище перелічені фактори свідчать про свідоме нехтування [PERSON] своїми батьківськими обов`язками. Представник позивача Дем`яненко А. в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просить справу розглянути без її участі в підготовчому судовому засіданні, на позовних вимогах наполягає та просить їх задовольнити (а.с.28). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі в підготовчому судовому засіданні, проти позбавлення його батьківських прав відносно сина [PERSON] не заперечує (а.с.30) . Третя особа: [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просить справу розглянути без його участі в підготовчому судовому засіданні, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Згідно ч.3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За нормами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи положення ч. 3 ст. 200 ЦПК України, в зв`язку з визнанням відповідачем позову судове рішення може бути ухвалене в підготовчому судовому засіданні. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Встановлено судом, що [PERSON] та [PERSON] , є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.8). Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу вбачається, що батьки неповнолітнього [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі до 31.03.2006 року (а.с.20). Вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24.05.2022 року [PERSON] засуджена за ч.3 ст. 321 ч. 2 ст. 307 ,ч. 1 ст. 70 КК України до 5-ти років позбавлення волі з конфіскацією майна, окрім житла (а.с.12-16). Згідно з довідкою, наданою адміністрацією відокремленого структурного підрозділу «Конотопський індустріально-педагогічний коледж Сумського державного університету» від 21.06.2022 №01-15/194, на II курсі якого навчається [PERSON] , [INFO] , батько дитини [PERSON] жодного разу не був присутній на батьківських зборах та не цікавився навчально-виховним процесом свого сина за період з 01.09.2020 року по теперішній час (а.с.18). Відповідно до інформації, наданої адміністрацією КНП Конотопської міської ради «Конотопська центральна районна лікарня ім. академіка Михайла Давидова» від 14.06.2022 року №01-14/1315, [PERSON] , [INFO] , знаходиться під наглядом педіатрів поліклініки для обслуговування дитячого населення з народження. Здоров`ям дитини опікувалася мати [PERSON] . Батько дитини, [PERSON] жодного разу в поліклініку не звертався, станом здоров`я сина не цікавився (а.с.19). З висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Конотопської міської ради № 0114/561 від 30.06.2022 року вбачається доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.5-7). Відповідно до ст. ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками та на піклування батьків. Виховання в сім`ї є первоосновою розвитку особистості дитини. Згідно ст.14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до частин другої та третьої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох із урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і при наявності вини у діях батьків. Відповідно до п.п. 15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту інтересів дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Позивачем доведено, що [PERSON] не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про переконливість наданих позивачем доказів та необхідністю позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітнього сина [PERSON] . Окрім того, слід зауважити, що сам факт позбавлення відповідача батьківських прав щодо його дитини не є остаточним, оскільки відповідно до ст.169 СК України, в разі зміни його поведінки, суд за його позовом може поновити батьківські права. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 992,40 грн., оскільки позивача звільнено від його сплати при подачі позову на підставі п. 14 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved