Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-17 00:00:00

у червні 2019 року [PERSON] через свого представника - адвоката Дорохіна В.І. звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просив суд стягнути з останніх на його користь суму боргу за договором позики від 24.10.2018 року в сумі 80 000,00 доларів США. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 24.10.2018 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого останній отримав позику в розмірі 80 000,00доларів США. Проте, [PERSON] не виконав своїх зобов`язань за договором, грошові кошти не повернув, що призвело до утворення боргу, та стало причиною для звернення до суду. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 06.07.2020 року справу прийнято до провадження з проведенням розгляду у порядку загального позовного провадження та призначенням підготовчого судового засідання (а.с. 70-71). Ухвалою суду від 07.06.2021 року підготовче засідання закрито, справа призначена до судового розгляду (а.с. 110). 03.06.2021 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. У своєму відзиві відповідач [PERSON] повністю заперечив проти пред`явлених до нього та його дружини вимог, й на обґрунтування своєї позиції вказав про те, що між позивачем та ним договір позики не укладався. Зазначив, що в травні 2018 року до нього звернувся його знайомий [PERSON] з пропозиціє закупити Україні продукти харчування з подальшою їх поставкою в країни африканського континенту. Вказав, що усі перемовини з позивачем вів особисто [PERSON] та саме він отримав кошти у сумі 80000,00 дол. США. Зазначив, що позивач жодного разу не звертався до нього чи його дружини з вимогою про повернення коштів, що свідчить про те, що жодних коштів в позику останній не брав. Таким чином вважав, що позовні вимоги не підлягають задоволенню (а.с. 99-101). 10.02.2022 року на адресу суду надійшли пояснення від представника відповідача [PERSON] - адвокат Грабового О.А., в яких останній вказав про те, що [PERSON] не заперечує факту ведення перемовин з позивачем щодо здійснення спільної підприємницької діяльності, за умовами якої сторони в майбутньому мали б укласти нотаріально посвідчений договір позики. Однак, зазначив, що позивачу достовірно відомо про те, що [PERSON] взагалі не володіє українською мовою, а російською - лише на розмовному рівні, внаслідок чого на стадії переговорів 18.10.2018 року позивач шляхом введення в оману [PERSON] змусив останнього підписати договір позики грошові кошти, пояснюючи це тим, що його підпис означає, що він отримав цей договір лише для ознайомлення. Разом з тим, [PERSON] жодних коштів не отримував. Просив в задоволенні позову відмовити (а.с. 126-131). Позивач в судове засідання не з`явився, від представника останнього надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача та проханням позов задовольнити в повному обсязі, виходячи з обставин, вкладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Грабовий О.А. в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив в повному обсязі, виходячи з обставин, викладених у письмових поясненнях. Вказав, що матеріали справи не містять доказів про походження грошей, договір позики не укладений нотаріальній формі, дружина відповідача згоди на укладення договору позики не надавала. Відповідач [PERSON] , яка в установленому порядку повідомлялась про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила, відзив на позов не подала. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Заслухавши представника відповідача [PERSON] - адвоката Грабового О.А., дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до наявної в матеріалах справи копії договору позики грошей від 24.10.2018 року [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 2 256 000,00 грн., що еквівалентно 80 000,00 доларам США, грн. з їх поверненням до 30.10.2018 року (а.с. 7-8). Як зазначає позивач, відповідач не виконав належним чином своїх зобов`язань про повне повернення грошових коштів, про які йдеться в зазначеному вище договорі. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. У ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства. Отже, приймаючи до уваги те, що між сторонами було укладено договір позики, і позивач виконав свої зобов`язання за договором позики, надавши відповідачу грошові кошти, а відповідач не повернув вказані кошти у строк, передбачений договором, суд, зважаючи на те, що укладення договору позики на визначених у ньому умовах є результатом вільного волевиявлення сторін, в тому числі відповідача, шляхом вчинення свідомих дій та не суперечить вимогам чинного законодавства, дійшов, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, до висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача щодо стягнення з відповідача її суми в розмірі 2 176 000,00 грн. При цьому, суд критично оцінює твердження сторони відповідача [PERSON] на укладення договору позики шляхом введення його в оману позивачем та укладення договору під примусом, з огляду на недоведеність вказаної позиції доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Крім того, суд звертає увагу на мінливість позиції відповідача в ході розгляду справи, що, на думку суду, є спробою уникнути відповідальності за невиконання умов укладеного договору. До того ж, ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідачем презумпція правомірності договору позики від 24.10.2018 року не спростована доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Крім того, як встановлено судом, відповідачем не заперечується факт підписання договору. Щодо підстави для відмови у позові, на яку посилається відповідач, як відсутність згоди дружини останнього на укладення договору позики, то суд зазначає наступне. Статтею 65 СК України регламентовано право подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи назву ст. 65 СК України (право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя), структуру правової норми (наявність чотирьох частин) та зміст ст. 65 СК України, друга і третя частини якої визначають, як саме реалізується встановлений частиною першою цієї статті принцип розпорядження спільним майном за взаємною згодою, а частина четверта є самостійною і визначає принцип виникнення обов`язку за договором, укладеним в інтересах сім`ї, суд вважає, що оскільки договір позики для позичальника, який отримує грошові кошти із зобов`язанням їх наступного повернення, не є договором про розпоряджання майном, тому при укладенні такого договору одним з подружжя у якості позичальника положення частин першої-третьої ст. 65 СК України не застосовуються. Так, згідно ч. 3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 4 ст. 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, із системного аналізу вищевказаних норм убачається, що договір позики не є правочином щодо розпорядження майном, тому на спірні правовідносин норми ч. ч. 2, 3 ст. 65 СК України не поширюються. Зазначене тлумачення положень ст. 65 СК України також викладене у п. 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що згода другого з подружжя під час перебування у шлюбі необхідна лише при реалізації права одного з подружжя виключно на розпорядження майном подружжя, а на укладення договору позики та виконання зобов`язань за ним чинним законодавством України не передбачено необхідності отримання згоди іншого подружжя. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Отже, суд вважає обґрунтованим посилання позивача про застосування до виниклих правовідносин положень ст. 625 ЦК України, оскільки відповідач порушив порушеного грошове зобов`язання, не повернувши позику у передбачений договором строк. Виходячи із зазначеного, перевіривши розрахунок, наведений позивачем та не спростований відповідачем в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, суд приходить до висновку про те, що останній може бути покладений в основу судового рішення, і з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню 3 % річних у розмірі 38 810,00 грн. та інфляційні втрати в розмірі 152 156,00 грн. Останній відповідачами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України не спростований. Отже, суд вважає обґрунтованим посилання позивача про застосування до виниклих правовідносин положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки відповідач порушив грошове зобов`язання, не повернувши позику у передбачений договором строк. Виходячи із зазначеного, перевіривши розрахунок, наведений позивачем та не спростований відповідачем в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, суд приходить до висновку про те, що останній може бути покладений в основу судового рішення, і з відповідача [PERSON] на користь позивача також підлягає стягненню крім основного боргу, що станом на 04.06.2018 року відповідно до курсу НБУ (27,2 за 1 долар США) становить 2176000,00 грн. (80000,00 дол. США), 3 % річних у розмірі 38810,00 грн. та 152156,00 індексу інфляції (за 217 днів прострочення). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 9605,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial