Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-05 00:00:00

У серпні 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON] про зобов`язання проведення експертизи. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що позивачем [PERSON] , при розгляді справи за № 369/7602/20, було надано свідоцтво про народження позашлюбної дитини [PERSON] . Для подальшого розгляду справи (№ 22-ц/824/9280/2021) в Київському апеляційному суді є необхідність провести ДНК експертизу батьківства [PERSON] і [PERSON] 2021 року народження. Необхідність проведення експертизи ДНК викликана тим, що вона, як мати, для безпеки своєї дитини і її морального і психологічного стану, та враховуючи аморальну поведінку її чоловіка і його співмешканки, має право вимагати встановлення родинних зв`язків позашлюбної дитини з її чоловіком [PERSON] , та має право отримати відповідь на твердження чоловіка про позашлюбну сестру з якою їхня дитина повинна дружити. У Вишгородському районному суді розглядається справа за №369/2982/21, відповідач [PERSON] - коханка її чоловіка на проведення ДНК експертизи родинних зв`язків їхньої доньки [PERSON] [INFO] і позашлюбної дитини [PERSON] [INFO] . На її прохання провести ДНК добровільно і не доводити справу до суду її чоловік категорично відмовився. Його відмова і небажання прояснити ситуацію незрозуміла. І саме така його поведінка змусила її звернутися до суду. Враховуючи вищевказане позивачка просила суд зобов`язати [PERSON] провести ДНК експертизу батьківства з позашлюбною дитиною [PERSON] . Ухвалою суду від 13.10.2021 року було відкрито провадження у вказаній справі за правилами загального позовного провадження, із призначенням підготовчого засідання та викликом сторін. Ухвалою суду від 22.11.2021 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. 02 грудня 2021 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що 18.03.2021 року Києво-Святошинським районним судом Київської області ухвалено рішення про розірвання шлюбу між позивачкою та відповідачем за позовом [PERSON] до [PERSON] (справа №369/7602/20). Постановою Київського апеляційного суду від 01.09.2021 апеляційна скарга [PERSON] відхилена. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.03.2021 року залишено без змін. В ході судового провадження по справі №369/7602/20 позивачка, будучи відповідачем по зазначеній справі, не подавала клопотань до суду щодо необхідності проведення генетичної експертизи для встановлення батьківства відповідача до іншої дитини або про визнання/оскарження батьківства, щодо іншої дитини, з якою позивачка не знаходиться у споріднених зв`язках. З огляду на вищезазначене вбачається протирічність обставин, наведених позивачкою в позовній заяві, а позовні вимоги піддаються сумніву щодо їх обґрунтованості. Позивачка посилається на «дії опікунської ради», використовує слова «коханка», що порушують честь та гідність особи, а також зазначає про «аморальну поведінку» Відповідача. Сумбурність та неетичність викладених в позовній заяві обставин свідчить лише про людську неспроможність подолати розлучення та дотримуватися встановленого порядку зустрічей Відповідача зі спільною дитиною від шлюбу. Дані обставини не відповідають дійсності та спростовуються Відповідачем, що підтверджується наступним. На момент подання заяви до закладу охорони здоров`я про народження дитини Відповідач достеменно знав, що він є батьком дитини, дав згоду на те, щоб його записали її батьком. Питання щодо походження дитини батька не заперечується та не оскаржується. Права та інтереси Позивачки не порушено, а тому не вбачається обґрунтованих обставин для оскарження встановленого факту. Позивачка не обґрунтувала свої позовні вимоги, не зазначила, які саме права та інтереси її як позивача порушені фактом батьківства Відповідача щодо дитини від спільного проживання однією сім`єю з іншою жінкою без укладення шлюбу. Позивачка подала завідомо безпідставний позов, позов за відсутності предмета спору, чим зловживає процесуальними правами. У позовній заяві не викладені обставини, якими Позивачка обґрунтовує свої вимоги, і не зазначені докази, що підтверджують кожну обставину, що є порушенням вимог статті 119 ЦПК України. В свою чергу, Відповідач не спростовує факт свого батьківства стосовно дитини - [PERSON] , [INFO] , цей факт підтверджується виданим Свідоцтвом про народження дитини, а тому не підлягає доказуванню. Враховуючи наведене вище, представник відповідача просила суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала, просила задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, представник відповідача - адвокат Кравченко Вікторія Володимирівна подала до суду письмову заяву, в якій просила розгляд справи проводити у відсутності сторони відповідача. Суд, вислухавши думку осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши письмові докази по справі та всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. У відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд, відповідно до ст. ст. 13, 81, ч.5 ст. 263 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Так, засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів визначає Сімейний кодекс України. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. 18.03.2021 року Києво-Святошинським районним судом Київської області ухвалено рішення про розірвання шлюбу між позивачкою та відповідачем, справа №369/7602/20, відповідно до якого розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 26 жовтня 2014 року виконавчим комітетом Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис № 29. Постановою Київського апеляційного суду від 01.09.2021, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.03.2021 року залишено без змін. Між сторонами виник спір щодо зобов`язання відповідача [PERSON] провести ДНК експертизу з позашлюбною дитиною [PERSON] . Порядок визначення походження дитини регулює глава 12 СК України. Згідно з свідоцтва про народження складеного Вишгородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), відповідний актовий запис №56 вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] , є батько - [PERSON] та мати - [PERSON] . Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України). Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб про захист прав людини і основоположних свобод. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 121,122 та 125 СК України. Частиною 1 ст. 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. В судовому порядку батьківство може бути оспорено як у випадках, коли в Книзі реєстрації народжень батьками дитини записано осіб, які перебували у шлюбі між собою (статті 122, 124 СК України), так і тоді, коли при реєстрації народження дитини її батьком на підставі спільної заяви батьків або заяви чоловіка, котрий визнавав себе батьком, записано особу, яка не перебувала у шлюбі з матір`ю дитини. Оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (стаття 136 СК України), - шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини (абзац другий та третій пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»). Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Згідно з частиною четвертою, пунктами 3-5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України, на суд покладаються певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Таким чином, оцінюючи зібрані докази по справі в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв`язку, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки ті обставини, які викладені позивачем в обґрунтування своїх вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed