Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-19 00:00:00

\~ \~ \~ \~ 11 серпня 2021 року до Кобеляцького районного суду Полтавської області надійшла позовна заява [PERSON] (далі по тексту також «позивачка») про поділ майна подружжя. У поданій позовній заяві [PERSON] прохає: - постановити рішення про розподіл майна, що складається з будинку [ADDRESS] ; автомобіля марки «Skoda Superb», легковий загальний седан, рік випуску 2003, державний номер [NUMBER] ; - визнати за нею право власності на 1/2 частку будинку [ADDRESS] ; - визнати за нею право власності на 1/2 частку автомобіля марки «Skoda Superb», легковий загальний седан, рік випуску 2003, державний номер [NUMBER] . На обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що вона з [PERSON] (далі по тексту також «відповідач») перебувала у шлюбі, який було зареєстровано виконавчим комітетом Марківської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області 09 вересня 2006 року, актовий запис №6, та розірвано рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 08 липня 2021 року. Позивачка вказує, що від цього шлюбу сторони мають трьох дітей: доньку [PERSON] , 2007 року народження, та синів [PERSON] , 2014 року народження, і [PERSON] , 2019 року народження, які проживають із позивачкою та перебувають на її утриманні. [PERSON] зазначає, що за час шлюбу вони з відповідачем за їхні спільні кошти купили житло, а саме: житловий будинок [ADDRESS] . На підтвердження цієї обставини позивачка зазначає договір купівлі-продажу від 16 жовтня 2010 року, який був укладений з відповідачем. Також позивачка вказує, що у 2018 році на кошти подружжя ними був набутий автомобіль марки «Skoda Superb», легковий загальний седан, рік випуску 2003, державний номер [NUMBER] , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 02 жовтня 2018 року зареєстрований за [PERSON] .. На підтвердження цієї обставини позивачка зазначає довідку Територіального сервісного центру МВС № 5346 від 09 червня 2021 року № Ш-40. Також позивачка зазначає, що вартість автомобіля становить 135 000 гривень, він є неподільною річчю та перебуває у користуванні [PERSON] .. [PERSON] посилається на те, що у зв`язку з припиненням їхнього спільного проживання як подружжя відповідач заявив, що ніякого майна вона не отримає, а він є власником будинку і автомобіля. Нею було запропоновано відповідачу провести добровільний розподіл будинку та сплатити 1/2 частку вартості автомобіля, на що відповідач відмовився. Позивачка вказує, що оскільки їхні з відповідачем частки у спірному житлі є рівними, але домовленості з відповідачем не було досягнуто, між ними виник спір про порядок володіння та користування житлом та автомобілем, які належать їм на праві спільної сумісної власності, вона змушена звертатися до суду із вимогами про розподіл цього майна. Під час судового розгляду позивачка та її представник заявлені вимоги підтримали у повному обсязі. Позивачка додатково пояснювала, що вона не брала участь у придбанні будинку та автомобіля своїми коштами, позаяк доглядала дітей і власного заробітку не мала, а також зазначала, що вони з відповідачем дійсно тримали поголів`я свиней, від продажу яких сім`я мала кошти. Також зазначала, що старостою дійсно був проведений поділ поголів`я свиней, але їй не відомо, куди поділися визначені для передання [PERSON] свині та вказані відповідачем у відзиві та зустрічному позові автомобілі, посилаючись на те, що відповідач забрав худобу сам. 13 жовтня 2021 року до суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву [PERSON] . У відзиві [PERSON] прохав відмовити у задоволенні позову [PERSON] , судові витрати покласти на позивачку. Також 13 жовтня 2021 року [PERSON] подано зустрічний позов про визнання майна подружжя особистою приватною власністю та стягнення коштів. У зустрічному позові прохає визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] ; визнати за ним право особистої власності на автомобіль марки «Skoda Superb», номерний знак [NUMBER] , сірого кольору, 2003 року випуску, кузов № [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] грошові кошти в розмірі 129 500 гривень 00 копійок; стягнути з [PERSON] судові витрати. Відзив та зустрічний позов обґрунтовані ідентичними підставами, у зв`язку з чим суд у рішенні наводить їхній зміст спільно. 22 листопада 2021 року подано зустрічну позовну заяву після усунення недоліків, у якій внаслідок проведеної оцінки майна змінено суми, заявлені до стягнення та сформовано зустрічні позовні вимоги у остаточному виді як: - визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на автомобіль марки «Skoda Superb», номерний знак [NUMBER] , сірого кольору, 2003 року випуску, кузов № [NUMBER] ; - визнати транспортний засіб марки Volkswagen Transporter, 2005 року випуску, спільною сумісною власністю подружжя; - стягнути з [PERSON] грошові кошти в якості компенсації вартості 1/2 частини транспортного засобу Volkswagen Transporter, 2005 року випуску, в розмірі 106 600 гривень 00 копійок; - визнати транспортний засіб марки Volkswagen Passat, 2001 року випуску, спільною сумісною власністю подружжя; - стягнути з [PERSON] грошові кошти в якості компенсації вартості 1/2 частини транспортного засобу Volkswagen Passat, 2001 року випуску, в розмірі 63 700 гривень 00 копійок; - стягнути з [PERSON] грошові кошти в якості компенсації вартості поголів`я свиней у кількості 29 голів в розмірі 124 800 гривень 00 копійок; - стягнути з [PERSON] всі витрати, пов`язані з розглядом справи в суді. Зустрічний позов обґрунтовує наступними обставинами. За твердженнями відповідача, зазначений будинок є його особистою приватною власністю. Будинівництво його було розпочате що [PERSON] на підставі рішення № 115 від 30.09.1993, яким виконавчим комітетом Бутенківської сільської ради йому було виділено земельну ділянку розміром 0,15 га для будівництва житлового будинку.\~ На виконання вимог цього рішення [PERSON] було отримано будівельний паспорт та розпочато будівництво житлового будинку і благоустрій території земельної ділянки. На початку 2008 року батьком відповідача, [PERSON] , було запропоновано [PERSON] продати йому цей об`єкт нерухомого майна, однак оскільки був відсутній акт введення об`єкту в експлуатацію, а незавершене будівництво не пройшло державної реєстрації, нотаріус повідомив їм про неможливість укладення угоди. У зв`язку з цим поза межами нотаріального посвідчення [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти за купівлю цього будинку, а [PERSON] підтвердив цей факт розпискою. У подальшому вже відповідачем, але за кошти, які постійно надавалися йому його батьком як дарунок або ж витрачалися батьком особисто, було здійснено перепланування та реконструкцію будинку, проведені ремонтні роботи, зроблено огорожу, побудовано окремі господарські будівлі, сплачено штраф за здійснення [PERSON] самовільного будівництва. Відповідача вказує, що фактично всі роботи були завершені у 2008 році, але за браком часу лише у 2010 році житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами було введено в експлуатацію та набуто право власності на нього, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 16.11.2010. Відповідач зауважує, що в період з вересня 2007 року до березня 2009 року вони з позивачкою не проживали однією сім`єю, тобто у лютому 2008 року, коли [PERSON] придбав будинок, у період його реконструкції та ремонту вони з позивачкою не проживали разом як подружжя і на момент створення цього майна між ним та позивачкою були відсутні сімейні відносини. Вказує на те, що позивачка жодні кошти на проведення реконструкції та ремонту будинку не надавала, оскільки їх не мала, бо жодного дня за своє життя не працювала та не мала офіційного доходу, а також що у цей час нею не велося домашнє господарство, так як вони перестали проживати як подружжя. Також відповідач зазначає, що автомобіль марки «Skoda Superb» було придбано за його кошти, які знову ж таки його батько, [PERSON] , отримав від продажу автомобіля марки ВАЗ 210994-20, 2007 року випуску, номерний знак [NUMBER] , та підтверджується доданими до відзиву документами, а потім подарував відповідачеві як своєму сину з метою купівлі автомобіля. [PERSON] вважає, що те, що було вирішено оформити автомобіль на його колишню дружину, не підтверджує факт набуття ними спільної власності на цей автомобіль. Таким чином, [PERSON] вважає, що житловий будинок та автомобіль марки «Skoda Superb» належать йому на праві особистої приватної власності. Також відповідач вказує, що іншим майном, а саме, автомобілями Volkswagen Transporter, 2005 року випуску, та Volkswagen Passat, 2001 року випуску, а також поголів`ям свиней у кількості 58 штук [PERSON] розпорядилася самостійно без його відома та дозволу шляхом продажу різним особам. [PERSON] зазначає, що він згоди на відчуження цього майна не надавав, а позивачка здійснила відчуження цього майна проти його волі та не в інтересах сім`ї та не на її потреби. [PERSON] звертає увагу суду на те, що автомобіль Volkswagen Transporter, 2005 року випуску, номерний знак [NUMBER] , він придбав у [PERSON] навесні 2019 року, сплативши йому 5000 доларів США, але переоформити право власності на це авто не встиг, оскільки вказаний автомобіль вибув із його володіння через продаж позивачкою поза його волею. Щодо автомобіля Volkswagen Passat, 2001 року випуску, на європейських номерах, відповідач зазначає, що ця автівка була ввезена в Україну його знайомим [PERSON] , у якого він разом із [PERSON] придбали це авто. [PERSON] не встиг оформити право власності на цей автомобіль, оскільки він вибув із його володіння через продаж позивачкою поза його волею. Зважаючи на викладене, [PERSON] прохає стягнути по 1/2 частині вартості відчуженого [PERSON] майна. Під час судового розгляду [PERSON] та його представники зустрічний позов підтримали у повному обсязі. Відповідач наполягав на тому, що зазначений будинок та автомобіль марки Skoda придбавався виключно на кошти його батька, [PERSON] , поголів`я худоби було втрачено через дії [PERSON] , а решта зазначених у зустрічному позові автомобілів перебували у володінні подружжя та вибули через дії позивачки. Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та перевіривши подані сторонами докази, суд робить такі висновки. Перш за все, суд зауважує, що предметом спору, виходячи як з первісного, так і зустрічного позовів, у цій справі є: - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] - автомобіль марки «Skoda Superb», легковий загальний седан сірого кольору, 2003 року випуску, кузов № [NUMBER] , державний номер [NUMBER] - грошові кошти як компенсація від самостійного продажу частки у спільному сумісному майні подружжя за відчуження автомобіля Volkswagen Transporter, 2005 року випуску, Volkswagen Passat, 2001 року випуску ,та поголів`я свиней у кількості 58 штук. Щодо решти майна сторонами питання поділу не порушувалося. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 вересня 2006 року по 08 липня 2021 року. Час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ними не оспорювався та підтверджується копією свідоцтва про шлюб (повторне), серія [NUMBER] від 01.06.2021, відповідно до якого 09.09.2006 за актовим записом № 6 виконавчим комітетом Марківської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (том 1, а.с. 7), та копією рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 08.07.2021 про розірвання зазначеного шлюбу (том 1, а.с. 16-17). Від цього шлюбу сторони мають спільних дітей: доньку [PERSON] , 2007 року народження; сина [PERSON] , 2014 року народження; сина [PERSON] , 2019 року народження. Зазначене сторонами не оспорюється та підтверджено копіями відповідних свідоцтв про народження дітей (том 1, а.с. 18, 19, 20). Відповідно до рішення виконавчого комітету Бутенківської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області від 30 вересня 1993 року № 115 "Про надання дозволу на будівництво житлового будинку", виконком сільської ради виіршив виділити земельну ділянку розміром 0,15 га для будівництва житлового будинку [PERSON] в с. Бутенки Кобеляцького району Полтавської області; будівельний паспорт на забудову садиби одержати у головного архітектора району; попередити [PERSON] , що проведення будь-яких робіт на виділеній земельній ділянці без будівельного паспорта на забудову садиби тягне за собою наслідки, передбачені ст. 105 ЦК України (том 1, а.с. 64, 79). 12 лютого 2008 року [PERSON] надано розписку про отримання коштів від продажу нерухомого майна, відповідно до якої ним, [PERSON] , отримано кошти від [PERSON] , в розмірі 30 000 гривень за продаж житлового будинку (ступінь виконаного будівництва складає близько 75%) в [ADDRESS] . Документи, що підтвержують його право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна, а саме: рішення виконавчого комітету Бутенківської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області № 115 від 30.09.1993 "Про надання дозволу на будівництво житлового будинку" та [PERSON] паспорт на земельну ділянку під будівництво житлового будинку в с. Бутенки ним, [PERSON] , передано [PERSON] (том 1, а.с. 61). Копія Будівельного паспорту на земельну ділянку під будівництво житлового будинку, складеного на ім`я [PERSON] , надана відповідачем та долучена до матеріалів справи (том 1, а.с. 65-72), однак не містить будь-яких відомостей, що мали б доказове значення у цій справі. Відповідно до рішення Бутенківської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області від 17 лютого 2009 року "Про надання дозволу [PERSON] на збір матеріалів вибору земельної ділянки по [ADDRESS] " вирішено: надати дозвіл [PERSON] на збір матеріалів вибору місця розташування земельної ділянки площею 0,15 га по [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд; [PERSON] виготовлену документацію подати на розгляд та погодження до Бутенківської сільської ради Кобеляцького району (том 1, а.с. 80). 11 березня 2009 року [PERSON] укладено договір про користування електричною енергією № 6601427 щодо об`єкта - житлового будинку, розташованого в с. Бутенки (том 1, а.с. 73-74). 19 вересня 2009 року [PERSON] , який зареєстрований в [ADDRESS] , фактично проживає за адресою [ADDRESS] , виконкомом Бутенківської сільської ради видано Довідку про погодження прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію щодо житлового будинку в [ADDRESS] (том 1, а.с. 75). 26 липня 2010 року на ім`я [PERSON] виготовлено технічний паспорт на житловий будинок в [ADDRESS] (том 1, а.с. 10-11, 83-86, 215-220). 27 вересня 2010 року відносно [PERSON] складено протокол № 52 про адміністративне правопорушення (том 1, а.с. 78), а 28 вересня 2010 року відповідно до постанови № К-348/2010 по справі про адміністративне правопорушення, винесеної Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Полтавській області, [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 97 КУпАП за фактом вчинення самовільного будівництва будинку в [ADDRESS] (том 1, а.с. 76) Відповідно до рішення виконавчого комітету Бутенківської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області від 30 вересня 2010 року № 117 "Про дозвіл на продовження терміну завершення будівництвом житлового будинку з господарчими будівлями в [ADDRESS] " вирішено погодити продовження терміну завершення будівництвом житлового будинку до квітня 2011 року (том 1, а.с. 81). 18 жовтня 2010 року видано сертифікат відповідності державним будівельним нормам, стандартам та правилам, реєстраційний номер ПТ 000790 щодо об`єкта: житлового будинку садибного типу, одноповерхового, загальною площею 94,2 кв.м., в [ADDRESS] ; забудовник: [PERSON] (том 1, а.с. 77, 82). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія [NUMBER] , від 16 листопада 2010 року, зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 07.12.2010, [PERSON] зареєстрований власником з часткою 1/1 приватної форми власності житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою [ADDRESS] , загальна площа 94,2 кв.м., житлова площа 53,1 кв.м.; складається із житлового будинку, "А", загальною площею 94,2 кв.м., житловою площею 53,1 кв.м; вбиральні, "Б"; вигрібної ями, "І" (том 1, а.с. 13, 87, 212-213). 07 грудня 2010 року сформовано Витяг про державну реєстрацію прав, серія ССУ № 160971, щодо цього ж об`єкту та власника (том 1, а.с. 88, 214). Відповідно до довідки Кобеляцького бюро технічної інвентаризації № 01-01-201 від 08.07.2021, за даними реєстрації права власності станом на 31.12.2012 за адресою [ADDRESS] , зареєстровано нерухоме майно за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Бутенківською сільською радою 16.10.2010. Нерухоме майно зареєстровано в Кобеляцькому БТІ в книгу 4 за р.№1169 і в цілому складається з: житлового будинку, літ. "А", загальною площею 94,2 кв.м., житловою - 53,1 кв.м; вбиральні, літ. "Б"; вигрібної ями "І" (том 1., а.с. 15). Відповідно до звіту № 970 про незалежну оцінку майна, складеного оцінювачем [PERSON] 29.10.2021 (том 1, а.с. 191-227), вартість житлового будинку з господарськими будівлями в [ADDRESS] , та спорудами без урахування земельної складової на день оцінки становить 499 100 гривень. Відповідно до договору купівлі-продажу 5346/2018/1128025 транспортного засобу від 02 жовтня 2018 року, оформленого та підписаного сторонами у сервісносу центрі 5346 та посвідченого адміністратором сервісного центру РСЦ МВС в Полтавській області Чередніченко Н.В., [PERSON] продав, а [PERSON] придбала транспортний засіб марки Skoda, модель Superb, 2003 року випуску, колір сірий, номер кузова [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , зареєстрований за продавцем 13.04.2016 ТСЦ 5342, за 48 000 гривень (том 1, а.с. 89-90). Відповідно до повідомлення Територіального сервісного центру МВС № 5346 від 09.06.2021 за № Ш-40, згідно з Єдиним державним реєстром транспортних засобів та наявних баз даних автомобіль марки Skoda Superb, днз [NUMBER] , сірого кольору, 2003 року випуску, кузов № [NUMBER] , значиться зареєстрованим за [PERSON] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 02.10.2018, видане ТСЦ № 5346 (том 1, а.с. 8). Відповідно до висновку незалежної оцінки від 29.10.2021, станом на день проведення оцінки (том 1, а.с. 189): - вартість автомобіля Skoda Superb, 2003 року випуску, - 140 400 гривень; - вартість автомобіля Volkswagen Transporter, 2005 року випуску, - 213 200 гривень; - вартість автомобіля Volkswagen Passat, 2001 року випуску, - 127 400 гривень. Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї (том 1, а.с. 119-120; том 2, а.с. 44-46; том 2, а.с. 123-125), складеного за підписом старости [PERSON] та депутата [PERSON] , у домогосподарстві за адресою [ADDRESS] , утримувалося поголів`я свиней в кількості 58 штук; за попередньою згодою обох власників проведено поділ поголів`я свиней таким чином: - [PERSON] - кабан, 1 шт; свиноматка, 16 шт; ремонтні свинки до 9 місяців, 3 шт; свині близько 1,5 років, 7 шт; - [PERSON] - свиноматка поросна, 1 шт; свиноматка, 2 шт; поросята 2-3 місяці, 17 шт; ремонтні свинки до 9 місяців, 3 шт; свині близько 1,5 років, 6 шт. Відповідно до висновку незалежної оцінки від 29.10.2021, станом на день проведення оцінки (том 1, а.с. 190), вартість 29 голів свиней, відповідно до визначеної у Акті обстеження частини, виділеної [PERSON] , становить 124 800 гривень. Також відповідачем надані копії розписок (том 1, а.с. 101, том 2, а.с. 130-146), копії квитанцій/товарних накладних тощо (том 1, а.с. 121-163), матеріали розгляду звернень [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до поліції (том 2, а.с. 3-39, 82-118, 189-219) про вчинення кримінальних правопорушень одне одним. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 3ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Набуваючи у власність майно, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання цим майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 Сімейного кодексу України). Як відзначається у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Таким чином, законодавець презюмує спільність майна, якщо воно було набуте за час шлюбу. Протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя, потребує доведення. При цьому обов`язок доказування, що майно не є спільним, належить тому, хто це заперечує (постанови Верховного Суду України від 24 травня 2017 р. у справі №6-843цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 р. у справі №372/504/17-ц). Так само постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2021 року у справі № 264/2232/19 містить висновок, що конструкція статті 60 Сімейного кодексу України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростовано й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуте подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим із подружжя, який її спростовує. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), а також у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 року № 725/1776/18 висловлена правова позиція про те, що зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Відповідно до п.п. 23,30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Верховний Суд щодо вирішення питання про поділ майна подружжя в постанові від 20 грудня 2018 року у справі № 286/2349/16 зазначив, що сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Верховний Суд у справі № 686/4314/15 наголошує на тому, що основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися. Згідно з частинами першою, четвертою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). У статті 34 Закону України «Про дорожній рух» встановлено обов`язкову державну реєстрацію, перереєстрацію, облік транспортних засобів та їх власників, що здійснюються відповідними підрозділами Державтоінспекції Міністерства внутрішніх справ України, що забезпечують безпеку дорожнього руху. Власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів. Правове регулювання відносин, пов`язаних з державною реєстрацією договорів, предметами яких є транспортні засоби, здійснюється на підставі Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388(далі - Порядок № 1388). Пунктом 8 Порядку № 1388 визначено, що державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача; вантажна митна декларація або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в підрозділах Державтоінспекції транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договір фінансового лізингу. Для державної реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції, крім зазначених у цьому пункті документів, що підтверджують правомірність їх придбання, подається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі, з відміткою підрозділу Державтоінспекції про зняття транспортного засобу з обліку. Перед відчуженням, передачею зазначені транспортні засоби повинні бути зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції. Переобладнання (крім переобладнання для роботи на газових паливах), відчуження, передача права користування і (або) розпорядження придбаних транспортних засобів, не зареєстрованих у підрозділах Державтоінспекції, не допускається. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Згідно з пунктом 12 Порядку № 1388 здійснення оптової та роздрібної торгівлі засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 (далі - Порядок № 1200), оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ України(далі - МВС України). Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС України або Держпродспоживслужбі, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС України видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держпродспоживслужбою - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі (пункт 17 Порядку № 1200). Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За правилами цієї статті позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Позивачем за вимогами про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову). Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 грудня 2007 року № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11). Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» №16 від 12 червня 1998 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до вимог ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Тобто, придбавши вказане рухоме та нерухоме майно під час перебування в шлюбі, позивач та відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та її право на рівну частку в майні презюмується, а обов`язок спростувати цю презумпцію покладено саме на особу, яка її оспорює, тобто, у цьому випадку, на відповідача. Аналізуючи докази, надані [PERSON] , суд приходить до переконання, що належними та допустимими доказами не доведений факт придбання подружжям автомобілів Volkswagen Transporter та Volkswagen Passat. Договір купівлі-продажу цих автомобілів (чи будь-який інший доказ на існування передбачених законом підстав набуття права власності на них) у сторін відсутній, а відповідач особисто зазначав, що державна реєстрація цих транспортних засобів не була проведена. Тобто, на момент заявлення вимоги про визнання вказаних автомобілів спільною сумісною власністю та відшкодування 1/2 частки автомобілів були відсутні будь-які беззаперечні документальні докази того, що на ці транспортні засоби було набуте право власності (спільної чи особистої) сторонами по справі, а тому вказані вимоги зустрічного позову не підлягають задоволенню. З огляду на наведене, суд не наводить аналізу наданих щодо цих транспортних засобів доказів та наданих свідками і сторонами пояснень щодо цього майна як таких, що не спроможні у будь-який спосіб спростувати зазначені висновки. Водночас, судом встановлено та підтверджено як поданими суду доказами, так і поясненнями сторін, що житловий будинок по [ADDRESS] , автомобіль Skoda Superb та поголів`я свиней були набуті під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі, в якому сторони перебували з 09 вересня 2006 року по 08 липня 2021 року. Разом з тим, відповідач оспорює існування фактичних шлюбних відносин у період придбання цього майна. З цього приводу суд звертає увагу на те, що сторони мають спільних дітей 2007, 2014 та 2019 років народження. Також суд зауважує, що як позивачка, так і відповідач неодноразово зазначали, що до переселення у будинок, що є предметом цього спору, позивачка з дитиною проживала у її батьків, а відповідач у той час працював у спецпідрозділі поліції «Грифон», що передбачало його тривалу відсутність удома. Водночас, допитаний у судовому засіданні [PERSON] підтвердив, що перед\~ завершенням будівництва відповідач з позивачкою разом «приїздили дивитися». Також суд звертає особливу увагу на покази свідка [PERSON] , який під час допиту стверджував, що він придбав два будинки для синів, щоб жив з цією чи іншою дружиною, ніхто при будівництві про поділ майна не думав. Водночас цей свідок вказував, що техніку в будинок придбавав батько позивачки. За таких умов, суд розцінює надуманими твердження [PERSON] про не перебування їх на час набуття майна у фактичних шлюбних стосунках. Із зазначених показів, а також оцінюючи решту наданих суду письмових доказів та пояснень свідків у їх сукупності, суд також робить висновок, що житловий будинок, не залежно від способу його набуття, набувався саме в інтересах сім`ї [PERSON] . Із наданих доказів вбачається, що житловий будинок як об`єкт права власності створений у 2010 році, а право власності на автомобіль набуте у 2018 році. [PERSON] не було надано суду достатніх та переконливих доказів щодо існування майна, яке б належало йому до реєстрації шлюбу та було продане в подальшому для створення спірного майна. Суд критично оцінює надану відповідачем розписку, датовану вереснем 2018 року без зазначення дати, про отримання [PERSON] коштів від продажу автомобіля ВАЗ 21099 в сумі 2200 доларів США від [PERSON] (інші дані про особу у розписці відсутні), яка до того ж не містить будь-чиїх підписів, окрім підпису [PERSON] , оскільки, враховуючи викладені вище норми закону, вона не може підтверджувати факт продажу цього автомобіля (том 1, а.с. 101). Також критично суд оцінює надані відповідачем 17 розписок про отримання ним від батька грошових коштів у сумі 850 гривень за кожною (тобто, на загальну суму 14 450 гривень), які датовані 2008 роком, в якості подарунка нібито для ремонтних робіт (том 2, а.с. 130-146), як такі, що складені одноособово відповідачем на його користь. Надані суду копії квитанцій про придбання будівельних матеріалів на підтвердження вимог зустрічного позову також не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі докази, оскільки не підтверджують з якою саме метою були придбані ці будівельні матеріали та за які саме кошти. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, заслухавши думку учасників справи, суд погоджується з позицією позивача за первісним позовом про те, що надані відповідачем документи не підтверджують придбання вказаного в зустрічному позові майна за особисті кошти відповідача. Із наявних доказів вбачається участь батьків як відповідача, так і позивачки у створенні та набутті цього майна, не залежно від розміру внеску кожної зі сторін, яка була здійснена саме в інтересах сім`ї. Водночас, будь-яких достовірних доказів дарування майна особисто чоловіку чи дружині їхніми батьками належними доказами не підтверджене. Тобто, придбане під час перебування сторін у шлюбі спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності сторін і будь-яких доказів щодо належності цього майна лише відповідачеві суду не надано. Таким чином, враховуючи момент виникнення права власності на спірний житловий будинок, визнання відповідачем обставин зведення будинку у період перебування у шлюбі з позивачкою, спірний житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності сторін як набутий подружжям під час шлюбу у спільну сумісну власність. Іншого судом не встановлено і будь-які належні докази участі сторонніх осіб у будівництві нерухомості не в інтересах подружжя відсутні. За принципом рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, судом визнається, що вказане майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності - належить кожному з подружжя у рівних частках, і у разі поділу такого майна частки кожного з подружжя у ньому є рівними: 1/2 частини. Відповідач на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка як на підставу позовних вимог, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, житловий будинок та автомобіль Skoda Superb, відповідно до ст. 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Суд вважає, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, питання зміни часток сторонами не ставилося, а тому розділяє спільний житловий будинок та автомобіль на дві рівні частини, визнавши за позивачем та відповідачем право приватної власності на це майно \~ по 1/2 частині. Що ж стосується поголів`я свиней, то наданими суду матеріалами та поясненнями сторін та свідків, зокрема, [PERSON] та [PERSON] , підтверджено як існування вказаного майна, так і вибуття його із володіння подружжя. При цьому суд зауважує, що твердження позивачки, що вказане майно у частині, що за складеним старостою актом було виділено [PERSON] , було відчужене ним самостійно, не доведені жодними доказами, а тому вважає докази відповідача на підтвердження вибуття цього майна поза його згодою та не в інтересах судді належними та достатніми. Вартість поголів`я, визначена відповідачем, стороною позивачки не оспорювалася, підстав вважати її неправильною суд не має. За таких умов, вимога відповідача про стягнення компенсації 1/2 частки вартості цього майна ґрунтується на законі та об`єктивно підтверджена і підлягає задоволенню. Розподіл судових витрат судом здійснюється відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з огляду на пропорційність задоволеним позовним вимогам.

Outcome: partial