Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-25 00:00:00

Позивач ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , який діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , про виселення. Позовні вимоги мотивовані тим, що 05.02.2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні Інвестиції» було укладено Договір про відступлення прав вимоги №2151/К, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. за реєстровим №218, у відповідності до умов якого права вимоги за Договором про надання споживчого кредиту № 11030944000 від 28.08.2006 року, з усіма додатками та додатковими угодами, що укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] за Договором іпотеки № 19817 від 28.08.2006 року, з усіма додатками та додатковими угодами, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О. Є. зареєстрованим за реєстровим №3814, що укладений між АКІБ «УкрСиббанк» [PERSON] , в якості забезпечення виконання зобов`язань Боржника за Кредитним договором, перейшли до нового кредитора, а саме: ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні Інвестиції». Відомості про заміну іпотекодержателя та обтяжувала були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відтак право вимоги за Кредитним договором та Іпотечним договором повністю перейшли до ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні Інвестиції». Станом на дату укладення Договору про відступлення прав вимоги №2151/К від 05.02.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. за реєстровим №218, між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні Інвестиції» за вищевказаним Кредитним договором, з усіма додатками та податковими угодами, сума заборгованості в гривневому еквіваленті складала 1 578 497,07 гривень. 20.10.2021 року за ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні Інвестиції» на підставі Договору іпотеки № 19817 від 28.08.2006 року, з усіма додатками та додатковими угодами, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С. зареєстрованим за реєстровим №3814 було зареєстровано право власності на двокімнатну квартиру, загальною площею 44,90 кв. м., житловою площею 27,20 кв. м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності №280779416 від 22.10.2021 року. Отже, враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні Інвестиції», задовольнило свої кредиторські вимоги за рахунок Предмету іпотеки, а саме - набуло права власності на зазначене нерухоме майно. 02.11.2021 року ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні Інвестиції», стало відомо, що у набутому ним у власність житловому приміщенні (квартирі, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] зареєстровано троє осіб: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] . Відповідачі добровільно знятися з державної реєстрації місця проживання і виселитися з казаної квартири відмовляються. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить Виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з квартири за адресою: [ADDRESS] без надання йому іншого постійного жилого приміщення, стягнути судові витрати. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позов та просив суд задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутність відповідача та законного представника, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, 23.09.2011 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір, предметом іпотеки є квартира за адресою: [ADDRESS] . 13.02.2020 року, 24.03.2021 року, 26.03.2021 року, 22.09.2021 року [PERSON] надсилалися Вимога-повідомлення про усунення порушення зобов`язань та виселення (в порядку ст. ст. 35, Закону України «Про іпотеку»), які відповідачем проігноровані. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності об`єкт нерухомого майна №2485440380000, а саме квартира за адресою: [ADDRESS] належить ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції», на підставі Договору іпотеки, серії та номер: 3814, виданий 28.08.2006 року, видавник: Скляр О.С., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу. За змістом ч. 1ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону. За змістом ч. 3 цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду,виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян. За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3ст. 109 ЖК УРСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців, на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і положення ст. 109 ЖК УРСР. Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. за №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» в п.43 зазначено, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекоутримувача або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Враховуючи роз`яснення, викладені в даній Постанові №5, від 30.03.2012р. стосовно прийняття судами рішень про виселення - п.44 суди повинні виходити із того, чи мала дитина (малолітня або неповнолітня) право власності або право користування предметом іпотеки на момент укладання договору іпотеки. Як вбачається з матеріалів справи, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані відповідач та його сини: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що на момент укладення договору іпотеки, у відповідача не було дітей, вони народилися вже після укладання кредитного та іпотечного договорів. Згідно ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органу опіки та піклування. 05.02.2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні Інвестиції» було укладено Договір про відступлення прав вимоги №2151/К, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. за реєстровим №218, у відповідності до умов якого права вимоги за Договором про надання споживчого кредиту № 11030944000 від 28.08.2006 року, з усіма додатками та додатковими угодами, що укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , за Договором іпотеки № 19817 від 28.08.2006 року, з усіма додатками та додатковими угодами, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О. Є. зареєстрованим за реєстровим №3814, що укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , в якості забезпечення виконання зобов`язань Боржника за Кредитним договором , перейшли до нового кредитора, а саме: ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні Інвестиції». Згідно п. 1 Договору про відступлення прав вимоги № 2151/К, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. за реєстровим №218 за цим Договором в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників, заставодавців (іпотекодавців) та поручителів, зазначених у Додатках №1 до цього Договору, надалі за текстом - Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників, або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників, за кредитними договорами, іпотечними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту) та договорами поруки, договорами застави, договорами іпотеки (іпотечними договорами), з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку №1 до цього Договору, надалі за текстом - «Основні договори», надалі за текстом - Права вимоги. Новий кредитор сплачує Банку за Права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 5, 6 цієї статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Підстав для забезпечення відповідачів іншим постійним житлом немає в силу ч. 2ст. 109 ЖК УРСР. Таким чином, приймаючи до уваги викладені вимоги матеріального та процесуального закону, оцінивши зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що доводи позовної заяви знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, тому, з метою захисту порушених прав позивача, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Згідно із ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 6810,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved