Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-17 00:00:00

У січні 2020 року представник позивач [PERSON] адвокакт Тарасенко О.В. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третіх осіб [PERSON] , [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). Вимоги обґрунтовував тим, що 12.12.2012 року між позивачем та ТОВ «Порше Мобіліті» було укладено кредитний договір № 50007046, за яким ТОВ «Порше Мобіліті» надав їй кредит у розмірі 185803,64 грн. і додатковий кредит у розмірі 69882,30 грн. з цільовим призначенням - на придбання автомобіля марки Volkswagen, модель Passat B7, кузов № [NUMBER] , 2012 року випуску, який і був придбаний позивачем. 28.12.2012 року між позивачем та ТОВ «Порше Мобіліті» було укладено договір застави транспортного засобу №50007046, предметом якого була застава зазначеного автомобіля. Позивач отримала кредит та користувалася придбаним автомобілем. Позивач не виплатила заборгованість у повному обсязі у встановлений договором строк і навесні 2018 року автомобіль було вилучено представником ТОВ «Порше Мобіліті» з тієї підстави, що внаслідок заборгованості за кредитами приватним нотаріусом Кірюховою Н.С. було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на автомобіль. 03 травня 2018 року в результаті прилюдних торгів автомобіль було придбано [PERSON] . У вересня 2018 року позивач подала позов до Московського районного суду м. Харкова, відповідачами у справі (після уточнення позовних вимог) були ТОВ «Порше Мобіліті», Солом`янський районний відділ ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві, ДП «Сетам», [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кірюхова Н.С. (справа № 643/13607/18). Третя особа [PERSON] , ставши у квітні 2019 року одним із відповідачів у справі № 643/13607/18, усвідомлюючи, що до нього пред`явлено вимогу щодо повернення майна, 18.05.2019 року відчужив його третій особі [PERSON] , яка менш ніж через місяць відчужила його відповідачу у справі\~ - [PERSON] . Дані факти були встановлені на стадії апеляційного перегляду справи. На момент подачі позову відповідач [PERSON] досі є власником автомобіля. Постановою Харківського апеляційного суду від 13.11.2019 року позов [PERSON] було задоволено частково, скасовано результати проведення електронних торгів, оформлених протоколом № 330269 від 03.05.2018 року. Крім того, рішення Московського районного суду м. Харкова в частині задоволення позову щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню залишено без змін. Щодо вимого про повернення автомобіля з чужого незаконного володіння, у її задоволенні було відмовлено через те, що [PERSON] здійснив його відчуження протягом розгляду справи. Таким чином, судовими рішеннями було встановлено, що [PERSON] набув право власності на автомобіль з незаконної підстави, і, відповідно не мав права відчужувати його іншим особам, як і, згодом, [PERSON] . Оскільки відповідач [PERSON] добровільно не хоче повернути позивачу автомобіль, вона змушена звернутись до суду для захисту своїх прав. 09.01.2020 року згідно ухвали суду застосовано заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на спірний автомобіль. 27.02.2020 року до суду за вх. № 2110/20 від третьої особи [PERSON] надійшли пояснення щодо позову про витребування майна з чужого незаконного володіння. 27.02.2020 року до суду за вх. № 2111/20 від представника відповідача [PERSON] адвоката Москалюка О.В. надійшов відзив на позовну заяву. 11.03.2020 року до суду за вх. № 2595/20 від представника позивача [PERSON] адвоката Тарасенко О.В. надійшла відповідь на пояснення третьої особи [PERSON] . Ухвалою суду від 28 травня 2021 року залучено до участі в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третіх осіб [PERSON] , [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов), в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (02152, м. Київ, просп. Павла Тичини, 1В, код ЄДРПОУ 36422974). Представник позивача [PERSON] адвокат Тарасенко О.В. в судове засідання не з`явився, однак надіслав на електронну адресу суду заяву за вх. № ЕП-1381/22 від 30.06.2022 року, відповідно до якої просить провести судове засідання без участі позивача і його представника, позов задовольнити у повному обсязі, а також покласти судові витрати на відповідача. Представник відповідача [PERSON] адвокат Москалюк О.В. в судове засідання не з`явився. Згідно поданого клопотання, яке надійшло на електронну адресу суду та зареєстроване за вх. № ЕП-1488/22 від 11.07.2022 року, в задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння просить відмовити. При прийнятті рішення взяти до уваги відзив на позовну заяву, докази долучені представником відповідача та третьою особою, а також реєстраційну картку транспортного засобу Volkswagen Passat. Розгляд справи провести у відсутність відповідача та його представника. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився. Згідно поданої заяви, яка зареєстрована за вх. № 4706/22 від 18.07.2022 року, позовні вимоги позивача не підтримує та не визнає. Просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі з тих підстав, що акт державного виконавця від 25.05.2018 року на підставі якого ним було зареєстровано право власності на спірний автомобіль судом не скасовано, а також з підстав, що позивач не довела факту того, що спірний автомобіль вибув з її володіння не з її вини. Розгляд справи провести у його відсутність. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча про місце, час та дату судового засідання була повідомлений належним чином. Відзив, заперечення чи пояснення щодо розгляду справи до суду не надходили. Уповноважений представник третьої особи ТОВ «Порше Мобіліті» - адвокат Здоренко В.Є. в судове засідання не з`явився, надіславши на адресу суду пояснення у справі № 132/56/20 відповідно до яких просить в задоволені позову [PERSON] відмовити в повному обсязі з мотивів зазначених у поясненні. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що\~ учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, оцінюючи, належність, допустимість й достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, які містяться в матеріалах справи, приходить до наступних висновків. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України\~ доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтями 77, 79, 80 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 12.12.2012 року між позивачем та ТОВ «Порше Мобіліті» було укладено кредитний договір № 50007046, за яким ТОВ «Порше Мобіліті» надав їй кредит у розмірі 185803,64 грн. і додатковий кредит у розмірі 69882,30 грн. з цільовим призначенням - на придбання автомобіля марки Volkswagen, модель Passat B7, кузов № [NUMBER] , 2012 року випуску, який і був придбаний позивачем. 28.12.2012 року між позивачем та ТОВ «Порше Мобіліті» було укладено договір застави транспортного засобу №50007046, предметом якого була застава зазначеного автомобіля. Позивач отримала кредит та користувалася придбаним автомобілем. Позивач не виплатила заборгованість у повному обсязі у встановлений договором строк і навесні 2018 року автомобіль було вилучено представником ТОВ «Порше Мобіліті» з тієї підстави, що внаслідок заборгованості за кредитами приватним нотаріусом Кірюховою Н.С. було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на автомобіль. 03 травня 2018 року в результаті прилюдних торгів автомобіль було придбано [PERSON] . У вересня 2018 року позивач подала позов до Московського районного суду м. Харкова, відповідачами у справі (після уточнення позовних вимог) були ТОВ «Порше Мобіліті», Солом`янський районний відділ ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві, ДП «Сетам», [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кірюхова Н.С. (справа № 643/13607/18). Третя особа [PERSON] , ставши у квітні 2019 року одним із відповідачів у справі № 643/13607/18, усвідомлюючи, що до нього пред`явлено вимогу щодо повернення майна, 18.05.2019 року відчужив його третій особі [PERSON] , яка менш ніж через місяць відчужила його відповідачу у справі\~ - [PERSON] . Дані факти були встановлені на стадії апеляційного перегляду справи. На момент подачі позову відповідач [PERSON] досі є власником автомобіля. Постановою Харківського апеляційного суду від 13.11.2019 року позов [PERSON] було задоволено частково, скасовано результати проведення електронних торгів, оформлених протоколом № 330269 від 03.05.2018 року. Крім того, рішення Московського районного суду м. Харкова в частині задоволення позову щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню залишено без змін. Щодо вимого про повернення автомобіля з чужого незаконного володіння, у її задоволенні було відмовлено через те, що [PERSON] здійснив його відчуження протягом розгляду справи. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 19 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово - правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18). Застосовуючи положення частини другої статті 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті електронних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача. Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що автомобіль марки Volkswagen, модель Passat B7, кузов № [NUMBER] , 2012 року випуску, вибув з володіння позивача та був реалізований на електронних торгах на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кірюхової Н.С. від 05.02.2018 року, за № 82, який рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01.08.2019 року, залишеним в цій частині без змін постановою Харківського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року та зміненим в частині відмови у задоволені позовних вимог щодо скасування результатів проведення електронних торгів, оформлених протоколом № 330269 від 03.05.2018 року, щодо реалізації транспортного засобу марки Volkswagen, визнано таким, що не підлягає виконанню, та визнано недійсним результати проведення електронних торгів, а тому у розумінні положень ст. 388 ЦК України спірне майно вибуло з володіння позивача поза його волею. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 639/7253/18. Відтак, позовна вимога про витребування у відповідача [PERSON] транспортного засобу марки Volkswagen, модель Passat B7, 2012 року випуску, колір сірий, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , в порядку, визначеному ч. 1 ст. 388 ЦК України, підлягає задоволенню. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У правовій позиції, викладеній у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16.09.2015 року по справі № 6-1203цс15, зазначено, що вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників в силу обставин, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, зокрема, чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. У п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень ч. 1ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України. Згідно ч. 1ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. З огляду на вказане, суд прийшов до висновку про те, що обставини, якими позивач мотивувала свої позовні вимоги, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, а тому такі слід задовольнити в повному обсязі. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Згідно ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З матеріалів справи вбачається, що між позивачем [PERSON] та адвокатом Тарасенко Олегом Володимировичем укладено угоду про надання правової (юридичної) допомоги від 01.12.2019 року, акт надання послуг з правової (юридичної) допомоги від 31.12.2019 року. Вартість послуг адвоката становлять 10 000 грн., дані кошти були сплачені позивачем згідно квитанції № 24053777 від 02.12.2019 року. На підставі викладеного, суд вбачає підстави для задоволення вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача судових витрат на оплату професійної правничої допомоги в сумі 10 000 грн. Крім того, з відповідача, на підставі ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню судові витрати у розмірі 768 грн. 40 коп. та витрати на сплату судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 384 грн. 20 коп., на користь позивача. Відповідно до ч.7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved