Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову посилається на те, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . 25.09.1996 між нею та відповідачем [PERSON] був зареєстрований шлюб. З того ж часу відповідачі проживали та були зареєстровані у будинку зі згоди позивача. 2.4.2013шлюб був розірваний. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] одразу після розірвання шлюбу позивача з їх батьком [PERSON] переїхали та по теперішній час мешкають окремо. На момент подання позовної заяви відповідач [PERSON] не проживає у вказаному будинку, оскільки мешкає із іншою жінкою. Позивач зареєстрована та мешкає у зазначеному вище будинку разом із її сином - [PERSON] 1993 р.н. (інвалід 2 групи) від попереднього шлюбу. Відповідачі зареєстровані, але не проживають за даною адресою. Просить визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому він зазначає, що рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року у справі за його позовом про поділ майна було ухвалено поділити в натурі житловий будинок загальною площею 114,1 кв.м. та господарські споруди, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до Варіанту № 2 експертного висновку № 2701/2702-19 від 13.12.19р.), а саме квартира [ADDRESS] (52/ 100 частини) вартістю 287 155,00 грн. визнано право приватної власності за [PERSON] , а квартира [ADDRESS] (48/100 частини) вартістю 263 132,00 грн. визнано за [PERSON] . Визнано за [PERSON] право власності на 48/100 частини земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року залишено без змін. Отже, він являється власником 48/100 частини земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] (48/100 частини) житлового будинку та господарських споруд, а тому вважає позовні необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] правом на подання відзиву не скористалися. Крім цього, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення, який обґрунтовують тим, що вони є зареєстрованими у будинку за адресою: [ADDRESS] , але фактично там не проживають Після розлучення з [PERSON] доступ до житла заблокований шляхом зміни замків . За рішенням суду від 20 червня 2020 року житло було поділено навпіл, але доступи до свого житла позивачі так і не отримали. На сьогоднішній день позивач [PERSON] та його діти- син [PERSON] , донька [PERSON] , у якої є малолітня дитина 6 років, не мають постійного місця проживання та вимушені постійно орендувати житло. Зазначають, що вони мають рівні права з відповідачем [PERSON] користуватися житловим будинком, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , а так як відповідач добровільно їх до будинку не пускає, просять суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні житлом, щоб вони мали можливість вселитись до вказаного будинку, та передати їм ключі від будинку. Відповідач [PERSON] надала відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що після рішення суду про поділ майна та розгляду у листопаді 2020 року справи Дніпровським апеляційним судом позивач [PERSON] навмисно ніяких дій для виконання рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року не виконує та реєстрації в державному реєстрі майнових прав своєї частки на квартиру [ADDRESS] не вирішує з тих підстав, що за рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2017 року (справа № 191/48/16-ц, провадження № 2/191/52/17) з [PERSON] стягнуто на користь її дитини - [PERSON] , [INFO] , матеріальну, моральну шкоду, а також втрачений заробіток внаслідок зменшення загальної працездатності в розмірі 80 відсотків мінімальної заробітної плати, починаючи з 05 січня 2016 року і на весь час стійкої втрати професійної працездатності [PERSON] 80 %, завданої ушкодженням здоров`я внаслідок дорожньо- транспортної пригоди. Саме на підставі цього рішення на примусовому виконанні у Синельниківському відділі державної виконавчої служби у Синельниківському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Дніпро) перебуває зведене виконавче провадження АСПВ: 62736728, в якому сума заборгованості [PERSON] складає понад 600\~000 грн. Самостійно виконувати вищевказане рішення суду відповідач [PERSON] не бажає. Ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.11.2021 (справа № 191/48/16-ц, провадження № 6/191/64/21) на підставі подання Синельниківського відділу державної виконавчої служби у Синельниківському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Дніпро) звернуто стягнення на нерухоме майно боржника [PERSON] , а також земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З позову [PERSON] не вбачається, як саме вона перешкоджає в користуванні його часткою власності, та не надано доказів, які б підтверджували зазначені в позовній заяві обставини щодо наявності перешкод у здійснені ним права користування та розпорядженням своїм майном, що існує реальна небезпека порушення [PERSON] права власності з її боку. Просить суд відмовити позивачам в задоволені позовних вимог в повному обсязі. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підтримала повністю, у задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення просила відмовити. Також пояснила, що відповідач [PERSON] перестав проживати у спірному будинку після їх розлучення -з 2015 року, його син [PERSON] з 2004 року після сварки з батьком, а донька [PERSON] з 2014 року, коли вона вийшла заміж та переїхала жити до свого чоловіка. Жодних перешкод у доступі до житла вона не чинила відповідачам, навпаки відповідач [PERSON] , маючи рішення суду про виділ його частки будинку, ніяким чиним не намагається реалізувати це рішення та виділити частину будинку, оскільки має значну заборгованість за виконавчими листами та у зв`язку з цим на його частину будинку звернуто стягнення. Представник відповідача [PERSON] адвокат Білоусов Г.О. в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не визнав та просив у їх задоволенні відмовити. Позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення підтримав повністю. Також пояснив, що факт не проживання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у спірному будинку з часу, зазначеного [PERSON] , вони не оспорюють, а вселення [PERSON] необхідно для того, щоб реалізувати рішення суду про поділ майна. Відповідачі за первісним позовом та позивачі за другим [PERSON] та [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилися, про причини неявки не повідомили, хоча про день та час судового розгляду були повідомлені належним чином. Суд заслухавши пояснення сторін, вивчивши та оцінивши у сукупності матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, за своїм внутрішнім переконанням, приходить до наступного. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.09.1996 по 02.04.2013. Відповідно до свідоцтва про право власності від 29 січня 2003 року [PERSON] належить на праві приватної житловий будинок з господарськими будівлями , що розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно з даними домової книги по будинку [ADDRESS] та відомостями адресно-довідкового підрозділу УДМС України в Дніпропетровській області [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою ( [ADDRESS] ) з 27.02.2003, [PERSON] з 23.07.2005, [PERSON] з 06.10.2009. Згідно з довідкою, виданою головою квартального комітету №10 Коломоєць В.М. 01.04.2015, разом із [PERSON] за адресою: [ADDRESS] проживає [PERSON] , 1993 р.н., зареєстровані , але не проживають - [PERSON] , 1968 р.н., [PERSON] , 1989 р.н., [PERSON] , 1993 р.н. Факт не проживання відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у будинку за адресою: [ADDRESS] , з часу надання вказаної довідки і до теперішнього часу сторонами не оспорюється. Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року житловий будинок загальною площею 114,1 кв.м. та господарські споруди, які знаходяться за адресою : [ADDRESS] , визнано спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] та здійснено його поділ в натурі, а саме : [PERSON] виділено на праві власності квартиру [ADDRESS] (52/100 частини) вартістю 287 155,00 грн., а [PERSON] - квартира [ADDRESS] (48/100 частини) вартістю 263 132,00 грн . Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року залишено без змін. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.12.2021 відомості щодо реєстрації за фізичною особою [PERSON] права власності на нерухоме майно у Реєстрі відсутні. Наявні відомості щодо обтяження -арешту нерухомого майна [PERSON] , внесені на підставі постанови про арешт майна боржника, виданої 05.08.2020 Синельниківським МР ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро). У відповідності до\~ ст.41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.1\~ст.383 ЦК України\~власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно зі\~ст.386 ЦК України\~власник який має підстави передбачати можливість порушення свого права іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені стст.317, 383 ЦК та ст.150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. На підставі ч.2 ст.319 ЦК власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із ч.5 зазначеної статті власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщенім, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без повалених причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено під час судового розгляду та не оспорюється сторонами, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вселилися та були зареєстровані у спірному будинку як члени сім`ї власника , але не проживають за місцем реєстрації протягом тривалого часу без поважних причин. Судом не встановлено будь-яких обставин, які б свідчили за те, що відповідачам створюються перешкоди у проживанні в цьому будинку. Крім того, між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] у судовому порядку вирішено спір про поділ в натурі спільного майна подружжя. З 2020 року відповідач [PERSON] не вчиняє ніяких дій щодо реалізації цього рішення, державна реєстрація права власності на виділену частку будинку ним не проведена, переобладнання не здійснено. Тобто, відповідач сам не вчиняє дії, які б дали можливість вселитися членам його родини до житлового приміщення, яке виділено у власність [PERSON] , та відповідно зареєструвати членів своєї родини у належній йому частці будинку. З 2013 року відповідач [PERSON] не є членом сім`ї позивача [PERSON] та не проживає у спірному будинку, як і його діти відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Натомість, рішенням суду за ним визнано право власності на квартиру [ADDRESS] , та 48/100 частини земельної ділянки за вказаною адресою. Відповідно до\~ч.3\~ст.364\~ЦК України\~у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відповідно до\~ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~\~зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про позбавлення права користування житловим приміщенням. Виходячи з того, що\~Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~\~є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення\~ст..7 цього Закону\~підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим таку вимогу, як позбавлення права користування житловим приміщенням. Враховуючи, що протягом тривалого часу (більше одного року) відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживають у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , а з дня набрання законної сили рішенням суду про виділ відповідачеві [PERSON] частки будинку , а саме з 24.11.2020, право спільної сумісної власності на будинок припинено, відповідачем [PERSON] не вжито заходів щодо державної реєстрації права власності на виділену частку будинку та реєстрації членів своєї родині у належній йому частці, відповідачі продовжують значиться зареєстрованими у цілому будинку, що є порушенням законних прав та інтересів власника іншої частини будинку позивача [PERSON] . Таким чином,\~суд вважає,\~що зібрані\~у справі\~докази та\~їх належна\~оцінка вказують\~на наявність\~підстав для\~задоволення позову\~про визнання\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~такими,\~що втратили\~право користування\~житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Розглядаючи позов [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1\~ст. 44 ЦПК України\~учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно з ч. 3\~ст.\~131\~ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до п.3 ч. 1\~ст. 257 ЦПК України\~суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи. Одним із завдань цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд справ з метою ефективного захисту порушених прав особи.\~Така законодавча гарантія природньо відповідає насамперед потребам особи, яка звертається до суду з позовом. Європейський суд з прав людини в п. 35 рішення від 07.07.1989 р. у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (заява № 11681/85) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, що пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. \~ Суд\~вважає,\~що неявка\~позивачів [PERSON] \~та [PERSON] \~ без\~поважних причин\~у \~судові засідання\~свідчить про\~їх незаінтересованість у розгляді позову та дає підстави стверджувати про неналежне здійснення ними своїх процесуальних прав і обов`язків. Крім того, законом не вказано про врахування поважності причин повторної неявки позивачів, зазначені зміни до законодавства внесені з метою недопущення зловживання особами, які беруть участь у справі, своїми процесуальними правами. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність залишення позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення без розгляду та вважає необхідним роз`яснити позивачам можливість повторного звернення до суду з даним позовом після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду. Таким чином, суд розглядає лише позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення. Як було встановлено судом, позивач [PERSON] перестав проживати у будинку за адресою: [ADDRESS] , після розлучення з відповідачем [PERSON] , а саме з 2015 року. Після розподілу будинку в натурі між колишнім подружжям позивач [PERSON] переобладнання не зробив, державну реєстрацію права власності на виділену квартиру [ADDRESS] (48/100 частини будинку) не здійснив. У своїх позовних вимог [PERSON] не зазначає, в яку частину будинку необхідно здійснити вселення та не надано доказів того, що відповідач [PERSON] перешкоджає відповідачеві у користуванні належною йому часткою будинку. Стосовно доводів представника [PERSON] [PERSON] про те, що вселення потрібно [PERSON] для того, щоб виконати рішення суду про поділ будинку, суд вважає їх такими, що не ґрунтуються на нормах законодавства, оскільки вимоги щодо усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення мають іншу правову природу, ніж виконання рішення суду про поділ майна в натурі. Враховуючи, що питання про поділ спірного житлового будинку вже вирішено судом, право спільної сумісної власності на будинок припинено, тому реалізація власниками їх прав щодо користування та розпорядження нерухомим майном можлива лише стосовно виділених в окремі квартири частки будинку, тобто позивач [PERSON] має право розпоряджатися лише квартирою [ADDRESS] . Враховуючи, що в позовних вимог [PERSON] просить його вселити у весь будинок [ADDRESS] , такі вимоги не можуть бути задоволені судом. З врахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню як обґрунтовані та підтверджені належними і допустимими доказами, а позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення суд вважає такими, що задоволенню не підлягають. Відповідно до\~ ст.141\~ЦПК України у\~разі задоволення\~позову суд\~вважає необхідним\~стягнути з\~відповідачів [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~ на\~користь позивача\~ [PERSON] \~ документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 243,60 грн.

Outcome: approved