Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-27 00:00:00

Позивач звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Київській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.02.2018, який набрав законної сили, її визнано невинуватою у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю у діяннях складу кримінального правопорушення. Дозвіл на затримання, наданий ухвалою цього ж суду від 19.12.2016 скасовано. Враховуючи викладене, просила стягнути з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області на її користь 281 166 грн в рахунок шкоди (матеріальні збитки - 181 166 грн та 100 000 грн моральної шкоди), завданої Головним управлінням Національної поліції у Київській області. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03.02.2021 відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Копію вказаної ухвали та позовну заяву з додатками Головне управління Національної поліції у Київській області отримало 04.03.2021, Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області - 05.03.2021. 22.03.2021 до суду надійшов відзив Головного управління Національної поліції у Київській області на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що прийняття слідчим або прокурором процесуального рішення по кримінальному провадженню, яке в подальшому скасовується компетентною особою у встановленому законом порядку, саме по собі не тягне за собою настання відповідальності з боку вказаних суб`єктів. Така відповідальність має настати лише за умови вчинення відповідною особою дисциплінарного проступку, адміністративного правопорушення чи кримінального злочину. Позивачем не надано детального розрахунку втраченого заробітку з урахуванням суми податків, що підлягають утриманню, не зазначено підсумкову суму, що підлягає виплаті в рахунок втраченого заробітку та порядок її виплати, а також доказів завдання моральної шкоди. У відповідь на відзив Головного управління Національної поліції у Київській області, позивач 23.03.2021 надіслала відповідь на відзив, у якому стверджує, що органи досудового розслідування не довели факту вчинення злочину саме нею, фактично обвинувачення пред`явлено було не їй, а іншій особі, яка представилась як « [PERSON] ». Оскільки нею зазначено та наведено докази незаконності дій відповідача, вважає наявні підстави для стягнення шкоди. 30.03.2021 до суду надійшов відзив Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області (далі - ГУ ДКСУ у Київській області) на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що воно не є належним відповідачем у справі, оскільки не є учасником спірних правовідносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що мають значення для вирішення справи. ГУ ДКСУ у Київській області жодних прав та інтересів позивача не порушував, а тому не повинен нести відповідальність за шкоду, завдану внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. Також зазначає, що позивачем не доведено факт заподіяння моральної шкоди, не зазначено причину скасування трудового контракту, тобто не надано доказів причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідачів та вини останніх в її заподіянні. Крім того вказує, що стягнення 281 166 грн призведе до економічно необґрунтованих збитків державного бюджету. У відповідь на відзив Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області, позивач 05.04.2021 надіслала відповідь на відзив, у якому зазначає, що роботодавець відмовився від працевлаштування її на роботу, в тому числі зважаючи на факт притягнення її до кримінальної відповідальності. Щодо надання доказів завдання моральної шкоди зауважує, що факт безпідставного притягнення її до кримінальної відповідальності, оголошення у розшук за злочин, який вона не вчиняла, надання дозволу на затримання, втрата можливості працевлаштуватись й отримувати належну матеріальну винагороду, постійні тривоги й переживання завдали здоров`ю негативних наслідків внаслідок нервового стресу, тому вважає, що нею надано достатньо доказів причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями. Інших заяв по суті справи не надходило. Згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.02.2018, який набрав законної сили, [PERSON] визнано невинуватою у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю у діяннях складу кримінального правопорушення. Дозвіл на затримання, наданий ухвалою цього ж суду від 19.12.2016 скасовано. Вироком встановлено, що згідно з довідкою слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві 25.06.2013 у [PERSON] викрадено паспорт [NUMBER] , про що остання звернулась із заявою до органів міліції. 19.06.2016 близько 17 години 30 хвилин, невстановлена особа, перебуваючи в приміщенні торгового залу гіпермаркету TOB Ашан-Кільцева, який розташований за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Петропавлівська Борщагівка, вул. Велика Кільцева 4, маючи прямий умисел направлений на таємне викрадення чужого майна, корисливий мотив та мету незаконно збагатитися, пересвідчившись, що за її діями ніхто не спостерігає, намагалася таємно викрасти товарно-матеріальні цінності, які належать TOB Ашан Україна Гіпермаркет, а саме: каблучку жіночу у кількості 1 шт. вартістю 40 гривень 83 копійки, браслет жіночий у кількості 1 шт. вартістю 82 гривні 50 копійок, сережки жіночі LN 365 вартістю 24 гривні 17 копійок, сережки жіночі LN 917 вартістю 40 гривень 83 копійки, на загальну суму 188 гривень 33 копійки. Після чого, утримуючи при собі вказаний товар, невстановлена особа пройшла через касову зону не розрахувавшись за товар та направилася до виходу з торгового центру, при цьому, виконавши усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, однак не змогла завершити злочин з причин, які не залежали від її волі, оскільки була затримана працівниками охорони. В подальшому, зазначена особа під час досудового розслідування та розгляду справи в судовому засіданні представилась як « [PERSON] », та пред`являла паспорт [NUMBER] , який був викрадений у [PERSON] , фотокартка на паспорті була замінена на іншу. Суд враховував, що відповідно до ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення. [PERSON] фактично обвинувачення пред`явлене не було, воно було пред`явлене іншій особі, яка представилась як [PERSON] . Однак суд уважав за необхідне розглядати провадження, оскільки воно має юридичне значення саме для [PERSON] , оскільки по процесуальним документам саме [PERSON] було висунуте обвинувачення, стосовно неї оголошувався розшук, застосовувався привід. Суд дійшов висновку, що підозра та обвинувачення, які були пред`явлені [PERSON] , фактично були пред`явлені іншій особі. За таких обставин встановлено, що [PERSON] не вчиняла дії які вказані в обвинуваченні, тобто в її діяннях відсутня як об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч 1 ст. 185 КК України, так і суб`єктивна сторона вказаного злочину, - тобто склад вказаного злочину. Органи досудового розслідування не довели, що кримінальне правопорушення вчинене [PERSON] . Вирішуючи даний спір суд наголошує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (ст. 3 Конституції України). Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, п. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, враховуючи рішення Європейського Суду від 08.06.1976 року у справі «Енгель та інші проти Нідерландів» та рішення від 02.12.1986 року у справі «Боцано проти Франції», кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Пунктом 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування. У статті 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, вішкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України). Вимоги про стягнення майнової та моральної шкоди позивач мотивувала тим, що внаслідок незаконного обвинувачення у вчиненні злочину вона була обмежена у праві на працю, зокрема працевлаштуватися за трудовим контрактом на посаду офіціанта за кордоном - у Республіки Туреччина, оскільки обов`язковою умовою набуття чинності контрактом є отримання дозволу на роботу, який видається на підставі певних документів, у тому числі і довідки про відсутність судимості, отримавши яку 12.02.2018 вона й дізналася про те, що є особою, якій повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст.185 КК України. Кримінальне провадження № 12016110200002316 від 20.06.2016 направлено 24.06.2016 до суду з обвинувальним актом (а.с.24). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини,. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої вказаної норми в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги. Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України). У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним із яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не виправдалися. У чинному КПК України це право закріплене вперше. Також однією з новел чинного КПК України є глава під назвою Відшкодування (компенсація) шкоди у кримінальному провадженні, цивільний позов, згідно зі статтею 130 якої шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. Правове врегулювання спорів, які виникають з правовідносин, пов`язаних з відшкодуванням шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду здійснюється у відповідності до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон). Відповідно до ст. 1 даного Закону відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону). Згідно з ст. 3 Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. З метою визначення порядку застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» спільним наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 р. № 6/5/3/41 затверджено Положення (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.03.1996 року за № 106/1131), пунктом 6 якого встановлено, що суд, одночасно з копією виправдувального вироку, який набрав законної сили, направляє громадянинові повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Повідомлення складається за формою, що встановлена в додатку до цього Положення. У повідомленні зазначається перелік тільки тих вимог, на які цей громадянин має право претендувати. Для визначення розміру заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися: при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції (п.п. 11, 12 Положення). У місячний термін з дня звернення громадянина суд витребовує від відповідних державних та громадських організацій усі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену частиною першою статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду ухвалу». Пункт 12 Положення містить вимоги щодо змісту такої ухвали. У разі незгоди з винесеною ухвалою суду громадянин має право оскаржити її до суду вищої інстанції в касаційному порядку. Стосовно позивача не виконано передбаченого ст. 11 Закону обов`язку щодо роз`яснення порядку поновлення порушених прав та встановленого пунктами 6, 11, 12 Положення № 6/5/3/41 порядку повідомлення про звернення за відшкодуванням шкоди і поновлення порушених прав. Однак зазначені обставини не є підставою для відмови у захисті порушеного права. Оскільки Закон не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою, що узгоджується з правовим висновком, викладеним у Постанові Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 522/1021/16-ц. Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 3 Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та п. 7 Положення передбачають перелік випадків, коли громадянинові відшкодовуються (повертаються), у тому числі, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій. Пункт 8 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» визначає, що згідно з ч. 1 ст.4 Закону розмір сум, які передбачені п.1 ст.3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Розмір цих сум обчислюється обчислюються виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт. Позивач [PERSON] не надала суду доказів того, що до постановлення вироку Києво-Святошинським районним судом Київської області (13.02.2018) вона була працевлаштована, що мало місце відсторонення її від посади чи були інші поважні причини того, що позивач не могла реалізувати своє право на працевлаштування. Із врахуванням того, що належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження факту трудової діяльності позивачем суду не надано, а в силу ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд прийшов до висновку про недоведеність позивачем факту існування причинно-наслідкового зв`язку між притягненням її до кримінальної відповідальності та втратою заробітку, і як наслідок - про відсутність правових підстав для стягнення на її користь майнової шкоди у вигляді втраченого заробітку. Відтак, посилання позивача на неможливість працевлаштуватися за контрактом від 15.02.2018 на роботу офіціантом у Республіку Туреччина, що на її думку є підставою для стягнення суми втраченого заробітку, є безпідставні. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Згідно із ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. У постанові Верховного Суд від 21 лютого 2018 року у справі № 522/22008/15-ц (провадження № 61-3462св18) зроблено висновок, що як свідчить тлумачення статей 23, 1174 ЦК моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості . У відповідності до статей 12,13 ЦПК України сторони несуть тягар по доведенню обставин, якими обґрунтовують позовні вимоги та заперечення. Однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності є причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Схожі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18.12.2020 у справі № 686/25718/19 (провадження № 61-7697св20), від 30.12.2020 у справі № 482/48/19 (провадження № 61-11020св20), від 08.11.2021 у справі № 646/5658/19 (провадження № 61-11130св21). Судом встановлено, що позивач дізналася про те, що є особою, якій повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст.185 КК України та про направлення 24.06.2016 кримінального провадження № 12016110200002316 від 20.06.2016 до суду з обвинувальним актом з довідки Міністерства внутрішніх справ України серії ААА № 0163973 (а.с.24), виданої станом на 12.02.2018. Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.02.2018, який набрав законної сили, про визнання [PERSON] невинуватою у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України та її виправдання у зв`язку з відсутністю у діяннях складу кримінального правопорушення постановлено 13.02.2018. Вказане судове рішення набрало законної сили 15.03.2018, після чого, за твердженнями позивача, вона звернулася до МВС України із заявою про внесення змін у відповідні облікові записи та отримання довідки про відсутність судимості. Таким чином, позивач на підставі виправдувального вироку Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.02.2018, який набрав законної сили 15.03.2018 набула право на відшкодування моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12 (частина перша статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 в справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості». Відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У рішенні Конституційного Суду України № 9-рп/99 від 27.10.1999 по справі № 1-15/99 вирішено питання щодо визначення моменту, з якого настає кримінальна відповідальність, та моменту, з якого особа вважається притягненою до кримінальної відповідальності (притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину). Таким чином, при визначенні періоду перебування позивача під слідством і судом слід враховувати положення п.14 ч.1 ст. 3 КПК України, згідно якого притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Аналогічний правовий висновок міститься, зокрема у постанові Верховного Суду від 27.02.2019 № 132/1436/17. Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.02.2018 встановлено, що [PERSON] фактично обвинувачення пред`явлене не було, воно було пред`явлене іншій особі, яка представилась як [PERSON] . Однак суд уважав за необхідне розглядати провадження, оскільки воно має юридичне значення саме для [PERSON] , оскільки по процесуальним документам саме [PERSON] було висунуте обвинувачення, стосовно неї оголошувався розшук, застосовувався привід. Суд дійшов висновку, що підозра та обвинувачення, які були пред`явлені [PERSON] , фактично були пред`явлені іншій особі. За таких обставин встановлено, що [PERSON] не вчиняла дії, які вказані в обвинуваченні, тобто в її діяннях відсутня як об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч 1 ст. 185 КК України, так і суб`єктивна сторона вказаного злочину, - тобто склад вказаного злочину. Органи досудового розслідування не довели, що кримінальне правопорушення вчинене [PERSON] . Таким чином, суд вважає, що початком строку перебування позивача під слідством і судом слід вважати 12.02.2018 - дата з`ясування [PERSON] зазначених у довідці МВС України від 12.02.2018 фактів, про що також зазначала позивач у позовній заяві. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (ч.ч.2, 3 ст. 13). Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» установлено у 2022 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 6500 гривень. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань у зв`язку із з`ясуванням зазначених у довідці МВС України від 12.02.2018 фактів, бере до уваги період часу з 12.02.2018 до набрання вироком законної сили - 15.03.2018, та, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на час розгляду справи судом, вважає за необхідне стягнути на користь позивача моральну шкоду у розмірі 7 000 грн. Вказаний розмір не є більшим, ніж достатній для розумного задоволення потреб позивача як особи, що має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та не призведе до її збагачення. Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постановах від 20.09.2018 в справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), від 22.04.2019 в справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19). Визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди за встановлених фактичних обставин справи відповідає правилам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди. Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001 по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Таким чином, відшкодування майнової шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави. Оскільки органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, тому саме вони повинні відшкодовувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди. Відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» кошти на відшкодування шкоди підлягають стягненню з Державного бюджету України, а тому доводи відповідача - Державної казначейської служби України у Київській області щодо пред`явлення позову до неналежного відповідача (оскільки з боку останньої відсутні порушення прав [PERSON] або факт заподіяння їй шкоди чи перебування з позивачем у правовідносинах) суд вважає безпідставними, що узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16. Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845. Відповідно до пункту 3 цього Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). Згідно з пунктом 35 цього Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх - повноважень. Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 314/3982/14-ц та від 11.03.2020 у справі № 295/5199/17. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судові витрати стягуються відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial