Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовною заявою про визнання незаконними і скасування наказів про відсторонення від роботи, поновлення на посаді шляхом допуску до роботи та стягнення середнього заробітку за час відсторонення посилаючись на те, що вона працює в Центрі дитячо-юнацької творчості Дніпровського районну м. Києва на посаді керівника гуртка. 08.11.2021 року Центром було видано наказ № 268-к про відсторонення її від роботи без збереження заробітної плати у зв`язку з відсутністю щеплення проти COVID-19.В подальшому, наказом від 30.11.2021 року її було допущено до роботи та виконання посадових обов`язків. Однак, вже 08.12.2021 року Центром видано наказ № 282-К, яким повторно відсторонено її від роботи з підстав аналогічних при ухваленні першого розпорядчого документу. Вказані накази вважає протиправними, незаконними, такими, що підлягають скасуванню оскільки суперечать Конституції України, Кодексу законів про працю та нормам міжнародного права. Наказ МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153 не містить положень про обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Календар щеплень не передбачає щеплення проти COVID-19. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Даний позов зареєстровано в Дніпровському районному суді м. Києва 28.04.2022 року. 28.04.2022 року проведено автоматизований розподіл судової справи між суддями. Згідно ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 05.05.2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 06.06.2022 року зареєстровано відзив Управління освіти Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації на позовну заяву та заяву про застосування строку позовної давності. 15.06.2022 року зареєстровано відзив Центру дитячо-юнацької творчості Дніпровського районну м. Києва на позовну заяву. 17.06.2022 року зареєстрована відповідь на відзив Центру дитячо-юнацької творчості Дніпровського районну м. Києва. Ухвалою суду від 05.07.2022 року клопотання позивача про проведення розгляду справи у порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін залишено без задоволення. В суді встановлено, що [PERSON] працює в Центрі дитячо-юнацької творчості Дніпровського районну м. Києва на посаді керівника гуртка «Художньої вишивки». Прийнята на роботу 05.09.1995 року, Наказ № 51-К від 05.09.1995 року. Згідно Повідомлення Центру дитячо-юнацької творчості Дніпровського районну м. Києва № 301 від 01.11.2021 року [PERSON] була повідомлена про необхідність до 05.11.2021 року надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення від COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, у разі ненадання вказаних документів 08.11.2021 року від роботи буде відсторонена без збереження заробітної плати. Дане повідомлення [PERSON] отримала 01.11.2021 року, що підтверджено її підписом. Згідно Акту Центру дитячо-юнацької творчості Дніпровського районну м. Києва № 3 від 08.11.2022 року [PERSON] відмовилась надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 або медичний висновок про абсолютні протипоказання до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 на підставі листа-попередження від 01.11.2021 року № 301. [PERSON] поінформовано про правові наслідки цієї відмови. Наказом Центру дитячо-юнацької творчості Дніпровського районну м. Києва № 268-К від 08.11.2021 року [PERSON] відсторонено від роботи з 08.11.2021 року на час карантину та відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Строк відсторонення - до усунення причин, що його зумовили. З даним наказом [PERSON] була ознайомлена під розпис. Згідно Наказу Центру дитячо-юнацької творчості Дніпровського районну м. Києва № 281-К від 30.11.2021 року [PERSON] допущено до роботи з 30.11.2021 року, підстава - ПЛР-тест SARS-CoV-2 COVID-19. Наказом Центру дитячо-юнацької творчості Дніпровського районну м. Києва № 282-К від 08.12.2021 року [PERSON] відсторонено від роботи з 08.12.2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. З даним наказом [PERSON] була ознайомлена під розпис. З Наказами № 268-К від 08.11.2021 року та Наказом № 282-К від 08.12.2021 року [PERSON] не згодна, вважає незаконними та просить скасувати. Згідно Наказу Центру дитячо-юнацької творчості Дніпровського районну м. Києва № 20-К від 14.03.2022 року [PERSON] допущено до роботи на період дії воєнного сану в Україні. Наказ від 08.12.2021 року № 282-К «Про відсторонення [PERSON] » визнано таким, що втратив чинність. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 49 Конституції України визначено, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно зі ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. До інших передбачених законодавством випадків належить, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим. Відсторонення працівника від роботи є призупинення з ним трудових відносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою. Тимчасове увільнення працівника від виконання трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи, на умовах та з підстав, встановлених законодавством, є особливим заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам. Пунктами а, б ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» передбачено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян, у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Стаття 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року № 1645-III встановлює, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Частинами 1-2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» визначено, що профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні, є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Підпунктами 1-2 пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 (в редакції, чинній на 08 листопада 2021 року) «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», на керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій покладено забезпечення: 1) контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. За Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 року № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Верховний Суд в постанові від 17.04.2019 року у справі № 682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, та є виправданим. Тобто, позивач [PERSON] , як керівник дитячого гуртку, підлягає обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 на період дії карантину. Згідно наказу Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 року № 2153 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» передбачає, що щеплення проводиться в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ України від 16.09.2011 року № 595. Відповідно до пункту 3 вказаного Переліку протипоказання до вакцинації встановлюються лікарем, який вирішує питання щодо проведення вакцинації відповідно до рекомендацій, викладених у цьому Переліку та інших національних настановах, а у п. 4 Переліку визначені абсолютні протипоказання до ведення вакцини. Наказом МОЗ № 2394 від 02.11.2021 року затверджено форму довідки № 028-1/о «Висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19». Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.02.2020 року за № 521 Перелік особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, який затверджений наказом МОЗ від 19.07.1995 року № 133, доповнено розділом «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» пунктом 39 такого змісту: «COVID-19». З оспорюваних [PERSON] наказів убачається, що її, як керівника дитячого гуртка, було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати через відсутність щеплення проти COVID-19. Таким чином, в суді було встановлено, що [PERSON] , працюючи керівником дитячого гуртка в Центрі дитячо-юнацької творчості Дніпровського районну м. Києва, посада якої віднесена до тих, працівники на якій підлягають обов`язковому профілактичному щепленню проти COVID-19, не надав керівнику Центру дитячо-юнацької творчості Дніпровського районну м. Києва ані довідки відповідної форми про наявність протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, ані сертифікату про проходження вакцинації, що беззаперечно підтверджує відсутність у нього протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 та те, що вона не вакцинувалась проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, що відповідно до вказаного вище законодавства було її обов`язком. За викладених обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку, що роботодавець, в особі директора Центру дитячо-юнацької творчості Дніпровського районну м. Києва, з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, для забезпечення безпеки усіх учасників освітнього процесу, в тому числі і учнів, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», підпунктів 1-2 пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236, якими на керівників покладено обов`язок забезпечити відсторонення від роботи працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком, правомірно прийняв рішення про відсторонення від роботи позивача, як керівника дитячого гуртка, що свідчить про те, що оспорювані накази, які прийняті на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236, відповідають вимогам законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин. Враховуючи ситуацію, яка склалась на час ухвалення оспорюваного наказу, держава, встановивши педагогам, які не мають профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, заборону працювати, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всього колективу працівників закладу освіти, а також учнів, які в ньому навчаються, тому право позивача на працю, тимчасово обмежене з огляду на суспільні інтереси, оскільки вона не вакцинувалась проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, яке є обов`язковим, та не надала медичну довідку належної форми про абсолютні протипоказання для вакцинації, шляхом її відсторонення від роботи має об`єктивне та розумне обґрунтування. Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Примушування до вакцинації чинним законодавством України не передбачене, навіть якщо вакцинація проти окремих хвороб є обов`язковою, а тому змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, і з огляду на це чинне законодавство надає право керівникам підприємств, установ, організацій відсторонювати від роботи певних працівників без збереження за ними заробітної плати. Крім того, суд враховує і те, що стаття 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей» передбачає адміністративну відповідальність за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, і роботодавець може бути притягнений до адміністративної відповідальності за бездіяльність щодо невиконання контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень. Відповідно до статті 26 Закону України «Про освіту» керівник закладу освіти здійснює безпосереднє управління закладом і несе відповідальність за освітню, фінансово-господарську та іншу діяльність закладу освіти. Касаційний цивільний Суд Верховного Суду в листі 24.12.2021 року послався на те, що згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Зважаючи на це, не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян. Та рекомендував судам при здійсненні правосуддя враховувати викладені рекомендації з урахуванням обставин конкретної справи. З приводу заяви про застосування строку позовної давності суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Як встановлено з матеріалів справи з наказом від 08.11.2021 року про відсторонення позивач ознайомилася 08.11.2021 року, тоді як позов подано 21.02.2021 року, що свідчить про пропуск строку звернення в частині оскарження даного наказу. Однак, як вказано у висновку щодо строку позовної давності в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. При розгляді даної справи судом не було встановлено порушень прав позивача, а тому підстави для застосування строку позовної давності відсутні. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. З урахуванням норм законодавства суд вважає, що керівник навчального закладу, на якого покладено обов`язок забезпечення безпеки усіх учасників освітнього процесу, діяв у межах своїх повноважень і відповідності до вимог ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року № 2153, ст. 26 Закону України «Про освіту» та ст. 46 КЗпП, а відтак правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати до усунення причин, що зумовили відсторонення. Таким чином, враховуючи наведене, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed