Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-26 00:00:00

У лютому 2022 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO]. Після припинення розірвання шлюбу між ними було досягнуто згоди, що діти залишаються проживати разом з ним. Вони підписали договір про утримання дітей та участь в їх вихованні, який посвідчений приватним нотаріусом. З січня 2020 року діти проживають разом з ним. Ним створені всі умови для проживання, гармонійного розвитку дітей. Діти відвідують садочок, перебувають на медичному обліку за місцем проживання. Він працює та має дохід для забезпечення дітей. Вказав, що останні півроку мати дітей не відвідує, участі у вихованні дітей не приймає. Однак, раніше під час відвідувань висловлювала погрози, як йому, так і дітям, що забере їх на проживання до себе. Вважає своє право порушеним. Просив суд визначити, що малолітні діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають разом з батьком - [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив суд задоволити. У судове засідання відповідач не з`явився. 22 квітня 2022 року від відповідача [PERSON] на електронну адресу суду надійшло клопотання про відкладення для укладення угоди з адвокатом. На час вирішення справи судом, інших клопотань від відповідача не надходило. За таких обставин, суд вирішив слухати справу у відсутність відповідача. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. У судове засідання представник служби у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Подали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності та просили суд вирішити спір відповідно до вимог закону. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 січня 2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваним. Батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Нормою ст. 141 СК України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Ст. 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Після припинення шлюбних відносин, 02 жовтня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір між батьками про утримання дітей та участь у їх вихованні, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Фоліс І.А. Сторони погодили наступні умови Діти [PERSON] , [INFO], та [PERSON] , [INFO], проживають разом з батьком (беручи побажання дітей). Місцем постійного проживання дітей за взаємною згодою батьків обирається постійне місце реєстрації батька (п.1, п.7 договору). Батько повністю несе всі витрати на будь-яку освіту дітей (садочок, школа, університет, курси). Батько за бажанням може оплачувати додаткові витрати пов`язані з освітою (п.2 договору). Батько забезпечує дітей якісними продуктами харчування, всім одягом, несе витрати за спільний з дітьми відпочинок. Батько за бажанням оплачує харчування, одяг, свій з дітьми відпочинок та будь-які інші витрати, пов`язані з дітьми (п.3 договору). Батько та мати мають право безперешкодно спілкуватись з дітьми та брати участь в їх вихованні (п.9 договору). При розгляді справи судом не встановлено будь-яких порушень умов вищевказаного договору ні зі сторони [PERSON] , ні зі сторони [PERSON] . Статтею 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до пункту 6 Декларації прав дитини, затвердженої Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку його особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю. Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» Європейського суду з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року № 6 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, ґрунтуючись на рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] вказав, що після припинення шлюбних відносин діти залишились проживати разом з ним, але останнім часом коли мати бачилась з дітьми, то висловлювала погрози щодо зміни проживання дітей. У судовому засіданні представник позивача також вказував, що з рішенням суду про визначення місця проживання дітей батько зможе безперешкодно виїхати з дітьми за кордон у разі військової загрози. Відповідно до ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. За ст.19 СК України у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу. Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. При розгляді справи служба у справах дітей Білогородської сільської ради висновок суду не подавала. З доводами представника позивача щодо самоусунення органу опіки та піклування від вирішення спору, суд не погоджується, оскільки жодна із сторін не зверталась до третьої особи та не подавала необхідні документи для подання висновку. А третя особа направили суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника та проханням вирішити спір відповідно до вимог закону. Посилання представника позивача на наявність розбіжностей у батьків дітей щодо їх місця проживання, суд оцінює критично, оскільки служба у справах дітей не перевірила дану інформацію у матері дитини, не відбирала пояснення, не з`ясувала чи дійсно мали місце випадки погрози про самовільну зміну проживання дітей, коли вони були, в чому мало прояв, чи чинились перешкоди, тощо. У судовому засіданні представник позивача наголошував, що рішення суду про визначення місця проживання дитини є необхідним для уникнення в майбутньому будь-яких перешкод позивачу при вирішенні питань щодо дітей, в тому числі виїзду за кордон у разі військової загрози. Матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] погрожувала або вчиняла будь-які інші дії, спрямовані на зміну місця проживання дітей, або іншим чином виражала не погодження щодо місця проживання доньок. Правовідносини щодо права батьків на визначення місця проживання дитини, а також щодо вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини урегульовані статями 160, 161 СК України, тоді як вирішення батьками питання щодо виховання дитини урегульовано статтею 157 СК України. Відповідно до положень частини п`ятої статті 157 СК України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. В контексті наведених вище аргументів заявника, суд вважає необхідним зазначити, що судове рішення про визначення місця проживання дитини з один із батьків, може бути ухвалено лише якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, тобто за наявності між ними такого спору, а тому обґрунтування заявником такого позову лише з метою реалізації нею, передбаченого частиною п`ятою статті 157 СК України права на самостійне вирішення питання щодо тимчасового виїзду з дитиною за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, не є підставою для задоволення таких вимог. З огляду на наведене, відсутні підстави вважати порушеним, невизнаним чи оспорюваним право позивача, яке підлягає судовому захисту, зокрема право на самостійне вирішення питання тимчасового виїзду дитини за межі України, оскільки малолітні діти проживають разом з нею, спору щодо визначення їх місця проживання немає, а тому позивач не позбавлений можливості на підтвердження зазначеного факту отримати висновок органу опіки та піклування та реалізувати своє право на самостійне вирішення питання тимчасового виїзду дитини за межі України відповідно до положень частини п`ятої статті 157 СК України. Згідно з ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Звертаючись до суду з позовом, особа має право просити суд не з будь-яким способом захисту, а лише таким, який передбачений законом. Позивач звернувся до суду не з позовом про визначення місця проживання дітей, а з позовом визнати, що діти проживають разом з ним за певною адерсою, що на думку суду не відповідає можливим та ефективним способом захисту порушеного права. Крім того щодо приниципу "jura novit curia" (суд знає закони), суд зважає, що особа звертається до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Жодних доказів при цьому позивач не надав, не заявив клопотань про їх витребування, у разі складнощі в їх отриманні. При цьому суд враховує, що звертаючись до суду з певних підстав для вирішення певного спору, позивач не може підмінювати підстави та предмет спору на якийсь інший. Представник позивача наголошував, що маючи рішення суду про визначення місця проживання дитини, позивач в подальшому зможе безперешкодно вирішувати питання щодо виховання, лікування дітей, виїзду за кордон без згоди відповідача. За таких обставин, оскільки батьки мають рівні права у вихованні дитини, усунення мати від вирішення питань щодо дітей є по суті порушенням прав матері на прийняття безпосередньої участі в житті доньок. У разі виникнення спору щодо виїзду дитини за кордон, можуть бути вирішені в судовому порядку з урахуванням, перш за все, інтересів дитини. Також матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження не можливості батька виїхати за кордон, відмову матері у наданні дозволу, відмову прикордонної служби, тощо. Позивач звертаючись до суду обмежився лише власними поясненнями, що по суті є необґрунтованими припущеннями. Тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні поданого позову.

Outcome: dismissed