Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-26 00:00:00

23.02.2022р. (а.с. 20) [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до АТ «Київметробуд» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди (а.с. 2- 8). Ухвалою судді від 22.03.2022р. відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, витребувані докази щодо заборгованості по заробітній платі та про середній заробіток (а.с. 22). В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він працював у Тунельному загоні № 14 АТ «Київметробуд» на посаді сторожа з повним робочим днем у період з 24.02.2017р. по 15.11.2021р. 15.11.2021р. звільнений у зв`язку зі скороченням численності працівників, згідно із п.1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу № 39 о/с від 15.11.2021р., що підтверджується записами у трудовій книжці. У день звільнення відповідач не провів повного розрахунку, не виплатив у повному обсязі заробітну плату за лютий - листопад 2021 року, грошову компенсацію за невикористані дні відпустки та вихідну допомогу. Не виплачена заробітна плата у розмірі (без вирахування податків та обов`язкових платежів) за: лютий 2021 року - 6289,49 грн.; березень 2021 року - 6310,69 грн.; квітень 2021 року - 6310,66 грн.; травень 2021 року - 6310,69 грн.; червень 2021 року - 6294,76 грн; липень 2021 року - 6327,45 грн.; серпень 2021 року - 6310,69 грн.; вересень 2021 року - 6000,00 грн.; жовтень 2021 року - 6000,00грн.; листопад 2021 року (11 роб. днів) - 3146, 00 грн. Всього 59300,43\~грн. (без вирахування податків та обов`язкових платежів). Трудову книжку відповідач надіслав позивачеві засобами поштового зв`язку. Згідно виписки з банківського зарплатного рахунку позивача № [NUMBER] у AT «Альфа - Банк», заробітну плату за лютий - листопад 2021 року і грошову компенсацію за невикористану щорічну основну і додаткову відпустку позивач не отримував. Також відповідач не виплатив компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки. Даних щодо кількості днів невикористаної щорічної відпустки не надав. Вважає, що грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, порахована ним самостійно, складає 12000,00 грн. Крім того, відповідно до ст. 44 КЗпП при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. У зв`язку з цим, відповідач мав сплатити вихідну допомогу у розмірі 6000, 00 грн. На підставі викладеного, просив стягнути з АТ «Київметробуд» заборгованість по невиплаченій заробітній платі у розмірі 59300,43 грн., грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 12000,00 грн., вихідну допомогу у розмірі 6000,00 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення судом, а також моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн., компенсувати судові витрати. Позивач в судове засідання 27.07.2022р. надав заяву, у якій просив розглядати справу без його участі, на задоволенні позову наполягав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував (а.с. 36). Представник відповідача в судові засідання, призначені на 21.04.2022р., 14.06.2022р., 27.07.2022р. не з`явився, про дати, час та місце слухання повідомлявся шляхом направлення судових повісток, а також шляхом направлення повістки на електронну адресу (а.с. 24, 28-29, 32). Про причини неявки суду не повідомив, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звернувся, відзиву на позовну заяву не надав, не надав витребувані судом докази, а також не надав доказів на спростування позиції позивача. Отже, належним чином повідомлений про розгляд справи судом, відповідач в судові засідання втретє не з`явилася, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надавав, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, а також не скористався правом надання заперечень проти позову. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що відповідач, виходячи з положень ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, згідно зі ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, виходить з такого. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що [PERSON] працював у Тунельному загоні № 14 АТ «Київметробуд» на посаді сторожа з повним робочим днем у період з 24.02.2017р. по 15.11.2021р. 15.11.2021р. звільнений у зв`язку зі скороченням численності працівників, згідно із п.1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу № 39 о/с від 15.11.2021р., що підтверджується записами у трудовій книжці (а.с. 14). Як вказує позивач, трудову книжку відповідач надіслав позивачеві засобами поштового зв`язку, але у день звільнення не провів з ним повного розрахунку, не виплатив у повному обсязі заробітну плату за лютий - листопад 2021 року, грошову компенсацію за невикористані дні відпустки та вихідну допомогу. Згідно наданої позивачем виписки з банківського зарплатного рахунку № [NUMBER] у AT «Альфа - Банк», заробітну плату позивач отримував у листопаді 2020 року у розмірі 3245,72 грн., востаннє отримував у грудні 2020 року у розмірі 4270,44 грн. та у січні 2021 року у розмірі 5080,11 грн. (а.с. 15). Як вказує позивач, йому не виплачена заробітна плата у розмірі (без вирахування податків та обов`язкових платежів) за: лютий 2021 року - 6289,49 грн.; березень 2021 року - 6310,69 грн.; квітень 2021 року - 6310,66 грн.; травень 2021 року - 6310,69 грн.; червень 2021 року - 6294,76 грн; липень 2021 року - 6327,45 грн.; серпень 2021 року - 6310,69 грн.; вересень 2021 року - 6000,00 грн.; жовтень 2021 року - 6000,00 грн.; листопад 2021 року (11 роб. днів) - 3146, 00 грн.; Всього 59300,43 грн. (з вирахуванням податків та обов`язкових платежів). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Як передбачено ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищую шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. При цьому, частиною 6 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідач не повідомив про нараховані суми, належної при звільненні і не провів розрахунок у строк, зазначені в статті 116 КЗпП України . З урахуванням викладеного, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі у розмірі 59300,43 грн. (без вирахування податків та обов`язкових платежів). Відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, в резолютивній частині рішення окрім визначеної судом суми середнього заробітку, слід вказувати про виплату цієї суми з обов`язковим утриманням з неї податків та інших обов`язкових платежів. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком № 100. Пунктом 2, 3 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що-передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт. Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абз. 1 п. 8 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Отже, для обчислення середньоденної заробітної плати необхідно брати до уваги виплати за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню, тобто вереснь та жовтень 2021. Згідно з Порядком №100, суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. У вересні 2021 року було 22 робочих дня, позивач мав отримати заробітну плату в розмірі 6000,00 грн., у жовтні 2021 року - 20 робочих днів, позивач мав отримати заробітну плату в розмірі 6000,00 грн. Середньоденний заробіток за два місяці складає 286,00\~грн. із розрахунку (6000,00 грн. + 6000,00 грн.)/(22 дні + 20 днів) (без відрахуванням податків та обов`язкових платежів). Згідно абз. 3 п. 2, п. 8 вказаного Порядку середній заробіток за час вимушеного прогулу розраховується шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість робочих днів у періоді вимушеного прогулу, а середньоденна заробітна плата визначається шляхом діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів. В період вимушеного прогулу включаються робочі дні з 15.11.2021р. по 27.07.2022р. Кількість робочих днів становить: у листопаді 2021 року (з 15.11.2021 року) - 12 робочих днів, у грудні 2021 року 22 дні, січні 2022 року 19 днів, у лютому 2022 року 20 днів, у березні 2022 року 22 дні, у квітні 2022 року - 21 робочі дні, у травні 2022 року - 22 робочих днів, у червні 2022 року - 22 робочих днів, у липні 2022 року 20 робочих днів (до 27.07.2022р.) Загальна кількість робочих днів становить 180. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 16.11.2021р. по день ухвалення рішення становитиме 51480,00\~грн. із розрахунку: 286,00 грн. х 180 робочих дні. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Отже, із відповідача підлягає вихідна допомога у розмірі 6000,00 грн. з вирахуванням із цієї суми податків і зборів. Водночас не можуть бути задоволені вимоги позивача про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, яка на його думку становить 12000,00 грн., оскільки жодних доказів того, що позивач мав дні невикористаної щорічної відпустки матеріали справи не містять і позивач навіть не вказав, скільки він має днів невикористаної відпустки. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. У ч. 2 ст.16 ЦК визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди тощо. У ст.1 КЗпП України передбачено, що на трудові відносини поширюються норми цього закону. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону (ст. 2371 КЗпП) містить перелік юридичних фактів, які можуть бути підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст. 2371 КЗпП є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Встановлене Конституцією та законами право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4 (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя та здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад поновлення на роботі), так і механізмом компенсації за моральну шкоду як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст.ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК 2004 року). КЗпП не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема повернення вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, що доведено преюдиціальним судовим рішенням в адміністративній справі та згідно з ч.4 ст.82 ЦПК не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі ст.2371 КЗпП здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 25.04.2012р. у справі №6-23цс12 і підтримана Верховним Судом у постанові від 19.12.2018р. у справі № 640/14909/16-ц Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р. №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, ураховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Суд вважає, що позивачем доведений факт заподіяння моральної шкоди, оскільки відповідач до звільнення позивача не сплачував йому заробітну плату, а також не компенсував у добровільному порядку середній заробіток протягом майже року. Виходячи з характеру моральних страждань позивача, істотності вимушених змін у житті, значної тривалості негативних наслідків, з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки 500,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, тобто позовні вимоги, щодо відшкодування моральної шкоди, задовольнити частково. Судове рішення про присудження виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць, підлягає негайному виконанню (п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України). Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позову, суд вважає за необхідне розподілити судові витрати таким чином. Приймаючи до уваги, що при подачі позову позивач був звільнений від сплати судового збору за позовні вимоги про стягнення заробітної плати, а за частину позовних вимог - про стягнення середнього заробітку за час затримки сплатив судовий збір в сумі 992,40\~грн. (а.с. 1), то у зв`язку із задоволенням позовних вимог про стягнення середнього заробітку, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40\~грн. (мінімальна ставка за вимоги немайнового характеру стягнення заробітної плати), а на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40\~грн. (мінімальна ставка за вимоги майнового характеру - стягнення середнього заробітку). У зв`язку із частковим задоволенням вимог про відшкодування моральної шкоди, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 992,40\~грн. (мінімальна ставка за вимоги майнового характеру), який не був сплачений позивачем при поданні позову. На підставі викладеного,

Outcome: partial