Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-18 00:00:00

У січні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача АТ «ЗАВОД «МАЯК», у якому просить стягнути з останнього невиплачену заробітною плату у розмірі 39 041,71 грн з урахуванням вимог ч. 2 ст. 117 КЗпП України, п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 та ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати». В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 02 березня 2010 року він був прийнятий на роботу в АТ «Завод Маяк», а 22.10.2019 був звільнений з роботи за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Повний розрахунок 22 жовтня 2019 року (в день звільнення) роботодавцем здійснено не було. Також за час його роботи відповідач порушував трудові права щодо отримання заробітної плати. Робота у надурочний час не оплачувалась у подвійному розмірі годинної ставки. Таким чином, позивач вважає, що відповідач протиправно не доплатив йому 39 041,71 грн, які вважає необхідним стягнути. Ухвалою суду 03 лютого 2022 року за вказаним позовом відкрито спрощене позовне провадження. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін, суд, на підставі ч.1 ст. 280 та ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із трудової книжки [PERSON] вбачається, що 02 березня 2010 року він був прийнятий на роботу в АТ «Завод Маяк», а 22.10.2019 був звільнений з роботи за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. За твердженням позивача, за вказаний вище період його роботи відповідач протиправно не доплатив за надурочні роботи грошові кошти у розмірі 39 041,71 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 квітня 2021 року, яке набрало законної сили 29 червня 2022 року, у справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Завод Маяк» про виплату заробітної плати та проведення розрахунку при звільненні встановлено, що за період роботи позивача у АТ «Завод Маяк» заборгованість роботодавця перед [PERSON] після виплати останньому частини заборгованості складає 61 983,09 грн, що є різницею із сумою заборгованості на час звільнення в 87 519,11 грн із сплаченою її частиною в розмірі 25 536,09 грн. Крім іншого вказана сума заборгованості у розмірі 61 983,09 грн підтверджується довідкою АТ «Завод Маяк» від 04.03.2021 року № 145. Вказаним рішенням судом стягнуто з АТ «Завод Маяк» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 61 983,09 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 29.06.2022 зазначене вище рішення залишено без змін. Також Оболонським районним судом м. Києва у рішенні від 19 квітня 2021 року встановлено, що ініціюючи перед судом вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі з урахуванням вимог ст. 117 КЗпП України, п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.99 № 13 та ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» позивач не наводить будь-яких обґрунтувань та розрахунків, доказів на підтвердження вказаних вимог, що на думку суду, виключає можливість їх розгляду та задоволення. На підставі вищезазначеного судом вбачається, що відповідачем повністю здійснено розрахунок з позивачем і жодна заборгованість відсутня. З урахуванням вищевикладеного, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, оскільки позовні вимоги не знайшли свого доведення та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. На підставі викладеного, ст. 47, 94, 116, 117 КЗпП України, ст. 1, 15 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: dismissed