Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», у якому просить скасувати Наказ № 1025/К від 06.12.2021 року «Про відсторонення від роботи економіста 2 категорії Тернопільського відділу статистики Служби статистики [PERSON] від роботи 09.12.2021 без збереження заробітної плати на підставі Акта від 02.12.2021 року по відмову від особистого підпису з листом ознайомленням про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19; стягнути з АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» в користь [PERSON] суму в розмірі 111\~269,08 грн., яка складається з заробітної плати за 2 місяці 31\~269,54 грн., по 15\~634,54 грн. щомісячно виходячи з суми середньої заробітної плати; 65\~000 грн. компенсації спричиненої моральної шкоди; 15\~000 грн. компенсації витрат на правничу допомогу. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що 08 липня 1993 року вона прийнята на роботу у Тернопільський регіонально інформаційно-статистичний обчислюваний центр регіональної філії Львівська залізниця АТ «Укрзалізниця» на посаду техніка відділу обліку та статистичної звітності. На даний час працює на посаді економіста 2 категорії Тернопільського відділу служби статистики Регіональної філії «Укрзалізниці». Позивач вказала, що 05.10.2021 року начальник відділу кадрів Венгер Т. М. почала збирати інформацію щодо проведення вакцинації працівників Тернопільського відділу служби статистики Регіональної філії «Львівська залізниця». 18.10.2021 року позивачка подала заяву на ім`я начальника служби статистики Регіональної філії «Львівська залізниця», в якій вказала, що вимога про надання відомостей про вакцинацію відноситься до конфіденційної інформації і не підлягає до зберігання працедавцем. 01.11.2021 року на запит позивачки Тернопільський відділ статистики Регіональної філії «Львівська залізниця» надав відповідь про те, що збір інформації проводиться з ціллю захисту інтересів працівників, і те що працівники надали дозвіл на зберігання та обробку даної інформації. 15.11.2021 року позивачка надіслала на адресу директора Регіональної філії «Львівська залізниця» повідомлення про заборону на обробку конфіденційної інформації щодо неї. 01.12.2021 року їй надіслано відповідь про те, що ця інформація необхідна працедавцю на підставі Закону України «Про захист персональних даних». Зазначає, що після цього їй було надано лист-ознайомлення від 30.11.2021 року про відсторонення її від роботи у випадку ненадання позивачкою доказів проведення вакцинування від COVID-19, від підпису [PERSON] відмовилася. 09.12.2021 року під час свого робочого дня позивачці вручено наказ за № 1025/К від 06.12.2021 року «Про відсторонення від роботи економіста 2 категорії Тернопільського відділу статистики Служби статистики від роботи 09.12.2021 року без збереження заробітної плати на підставі Акта від 02.12.2021 року про відмову від особистого підпису з листом ознайомленням про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19. Своє відсторонення позивачка вважає незаконним, а також остання не згідна з наказом про її відсторонення, так як воно не базується на нормах чинного законодавства України та нормах міжнародного права, прав людини та порушує її права на працю та належне існування. Крім цього, позивач вказала, що вона має право не бути підданою без її вільної згоди медичним, науковим чи іншим дослідам, а також має право не бути відстороненою від роботи за відмову виконувати незаконні вимоги керівника, зокрема щодо обов`язкової вакцинації, в той час, як нормами статті 46 КЗпП України не передбачено будь-якого іншого нормативно-правового акту, який би надавав право роботодавцю відсторонювати від роботи працівника за невиконання незаконних вимог керівника щодо проведення вакцинування від COVID-19. З огляду на наведене, просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Ухвалою суду від 14 лютого 2022 року відкрито провадження у вказаній справі за правилами спрощеного позовного провадження. 15 березня 2022 року судом отримано та зареєстровано відзив на позовну заяву АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівської залізниці» АТ «Укрзалізниця», відповідно до якого відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з огляду на наступне. Вважають видання наказу про відсторонення від роботи економіста другої категорії Тернопільського відділу статистики Служби статистики [PERSON] таким, що відповідає вимогам чинного законодавства. Постановою КМУ №83 (із змінами та доповненнями) Акціонерне товариство «Українська залізниця» включено до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави. Таким чином, у відповідності до ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 (в редакції чинній станом на 08.12.2021) «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та Переліку професій, виробництв та організацій, працівники, яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 №2153 (із змінами та доповненнями, внесеними наказом Міністерства охорони здоров`я від 01.11.2021 №2393 який зареєстрований у Міністерстві юстиції України 08.11.2021 за № 1452/37074 набули чинності з 09.12.2021) керівники підрозділів AT «Укрзалізниця» (роботодавці) мали право провести відсторонення від роботи усіх підлеглих працівників у разі їх відмови або ухилення від проведення профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 на період карантину. Тим більше, що у разі порушення цих приписів законодавства, посадові особи можуть бути притягнуті до адміністративної відповідальності на підставі ст. 44-3 КУпАП у вигляді накладення штрафу у розмірі від двох до десяти тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Окрім цього, посилання позивача у позовній заяві на порушення його конституційного права на працю, передбаченого ст. 43 Конституції України, зокрема в частині гарантування захисту від незаконного звільнення, а також на безпосереднє застосування Конституції України до цих правовідносин, як акта прямої дії відповідач вважає необґрунтованими, оскільки, положення законів України та виданих на їх основі підзаконних актів, на підставі яких відбулось відсторонення позивача у встановленому порядку від роботи не визнавались такими, що не відповідають Конституції України, а відтак протилежне твердження позивача є його припущеннями. Крім того, Конституція України гарантує захист громадян саме від незаконного звільнення. У даному випадку позивача відсторонено від роботи на час дії обставин (відмови чи ухилення від проведення обов`язкової вакцинації) з якими законодавець пов`язує неможливість працівника виконувати передбачену трудовим договором роботу. Відповідач також вважає, що при видачі оскарженого наказу про відсторонення позивача від роботи не порушено конституційний принцип, закріплений ст. 64 Конституції України, про неможливість обмеження конституційних прав громадян, так як у рішенні Конституційного суду України від 28.08.2020 №10-р/2020, зазначено, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина може встановлюватись виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Законом, який встановлює обов`язок роботодавця відсторонити працівника від роботи у передбачених випадках - є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Крім того відповідач зазначає, що позивач відсторонений від роботи саме за відмову або ухилення від обов`язкового профілактичного щеплення від COVID- 19 у порядку, встановленому законом, а не за відсутність у нього підтверджуючих документів чи неповідомлення інформації про щеплення. Також вважає, що позивачем не наведено у позовній заяві обґрунтованого розрахунку до вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а відтак є незрозумілою сума, яку просить стягнути 15\~634,54 грн. Окрім цього вказує, що у позовній заяві не зазначено та не додано жодних доказів на підтвердження фактів, якими позивач обґрунтовує завдану йому моральну шкоду, а також не наведено, чим керувався позивач, визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 65 000 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, представник відповідача зазначає, що для визначення норми часу на виконання робіт, які виконав представник до пред`явлення позовної заяви ним застосовані діючі на даний час Міжгалузеві норми чисельності працівників юридичної служби, затверджені наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 11.05.2004 року № 108, якими встановленні норми часу на виконання робіт працівниками юридичних служб. Однак наведена в акті виконаних робіт кількість затрачених для надання правової допомоги згідно договору годин роботи не відповідає вказаній у Міжгалузевих нормах. Тому за кінцевим результатом розгляду справи у суді відповідач просить відмовити у задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу або ж їх зменшення. На підставі вищевикладеного, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Позивач [PERSON] подала до суду відповідь на відзив, у якому вказує, що висновки відповідача у відзиві є хибними і такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства з огляду на наступне. Вказує, що підстави відсторонення від роботи, як відмова виконувати незаконні вимоги керівника, нормами статті 46 КЗпП України не передбачено, будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би надавав право роботодавцю відсторонювати від роботи працівника за невиконання незаконних вимог керівника не встановлено. Звертає увагу, що законом не встановлено окремого порядку відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них щеплення від COVID-19 та у роботодавця не має правових підстав примушувати працівників вакцинуватися від коронавірусної хвороби COVID-19 та/або притягати їх до дисциплінарної відповідальності за відмову вакцинуватися від цієї хвороби. Окрім цього, вказує, що підставою для наказу №1025/К від 06.12.2021 року вказано акт від 02.12.2021 року про відмову особистого підпису з листом-ознайомленням про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, однак позивач 02.12.2021 р. була вихідною, прийшла на робоче місце за усним проханням керівника і не була зобов`язана щось підписувати або вчиняти будь-які дії у свій вихідний день. Зазначає, що жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідженням. Вважає, що сама вимога керівництва Регіональної філії «Львівська залізниця» про надання доказів проведення відносно позивача якихось медичних маніпуляцій тобто проведення щеплень, є неправомірною. Виходячи з наведеного, позивач вважає, що відсторонюючи її від роботи, грубо порушено її конституційні права, позбавлено її можливості своєю працею заробляти собі на життя, тому вважає, що роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив її від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, фактично позбавивши її та її малолітню дитину усіх засобів для існування та спричинив їй моральну шкоду. Представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, у яких останній вказує, що у діях залізниці щодо відсторонення позивача від роботи не вбачається порушення її конституційних прав, а обмеження було правомірним та відповідало пріоритету суспільних інтересів у сфері охорони здоров`я над особистими. Також зазначає, що усі зареєстровані в Україні вакцини від COVID-19 іноземного походження, при їх реєстрації норми законодавства порушені не були. Твердження позивача про те, що вона не може брати участь у проведенні медичних експериментів є її суб`єктивною думкою. Вважає, що вакцинація не може вважатися клінічним випробуванням на громадянах лікарських препаратів без їх вільної згоди. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві, просить їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача адвокат Тарарук Л. Р. заперечив проти заявлених позовних вимог у повному обсязі, з підстав їх необґрунтованості та неправомірності. Дослідивши та оцінивши докази по справі, заслухавши пояснення учасників справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Згідно трудової книжки позивача серії [NUMBER] , [PERSON] 09.07.1993 року прийнята техніком відділу обліку та статистичної звітності Львівського відділення Львівської залізниці, згідно наказу № 400 від 09.07.1993 року. 19.12.2020 року [PERSON] переведена економічним спеціалістом 2 категорії служби статистики регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ», згідно наказу №1027/ОС від 17.12.2020 року. Згідно довідки про доходи виданої Регіональною філію «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» №34 від 09 грудня 2022 року загальна сума доходу [PERSON] за період з червня 2021 року по листопад 2021 становить 93\~807,22 гривень. 18.10.2021 року позивачка подала заяву на ім`я начальника служби статистики Регіональної філії «Львівська залізниця», в якій вказала, що вимога про надання відомостей про вакцинацію відноситься до конфіденційної інформації і не підлягає до зберігання працедавцем. 01.11.2021 року на запит позивачки Тернопільський відділ статистики Регіональної філії «Львівська залізниця» надав відповідь № 44-1/458 про те, що збір інформації проводиться з ціллю захисту інтересів працівників, і те що працівники надали дозвіл на зберігання та обробку даної інформації. 15.11.2021 року позивачка надіслала на адресу директора Регіональної філії «Львівська залізниця» повідомлення про заборону на обробку конфіденційної інформації щодо неї. 01.12.2021 року [PERSON] надіслано відповідь № 740-1/4193 про те, що ця інформація необхідна працедавцю на підставі Закону України «Про захист персональних даних». 02.12.2021 року позивача [PERSON] ознайомлено із листом про необхідність отримання позивачем обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої распіраторної хвороби COVID-19 та наслідків відмови або ухилення від такого щеплення. Згідно Акту від 02.12.2021 року [PERSON] у присутності працівників відповідача: [PERSON] , [PERSON] ознайомилась шляхом зачитування з листом-повідомленням, але підтвердити особистим підписом відмовилась, про що комісією складений даний акт. Також, [PERSON] ознайомлено із наказом №1025/К від 06.12.2021 року про її відсторонення від роботи, що доводиться письмовими запереченнями із вказаним наказом, які виконані позивачкою на вказаному наказі та письмовими запереченнями позивача [PERSON] від 08.12.202й року, які адресовані заступнику директора регіональної філії «Львівська залізниця» Кирді А.М. у яких [PERSON] вказала, що розглянувши наказ №1025/К від 06.12.2021 року про її відсторонення заперечує щодо нього та вважає її відсторонення від роботи неприпустимим та таким що грубо порушує її права. 09.12.2021 року складено Акт про те, що спеціаліст 2 категорії Тернопільського відділу служби статистики [PERSON] 09.12.2021 знаходилася на своєму робочому місці за адресою [ADDRESS] та виконувала свої професійні обов`язки. Як вбачається з наказу заступника директора виконавчого регіональної філії з управління персоналом та соціальної політики А. Курди від 06.12.2021 № 1025/К, [PERSON] економіста 2 категорії Тернопільського відділу статистики Служби статистики відсторонено від роботи з 09.12.2021 на час відсутності щеплення проти COVID-19, без збереження заробітної плати, підстава: акт від 02.12.2021 про відмову від особистого підпису з листом-ознайомленням про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19. Відповідно до наказу директора виконавчого регіональної філії Ю. Ішук від 28.02.2022 р. № 199/К, у зв`язку з введенням воєнного стану на території України призупинено дію наказу 06.12.2001 № 1025/К «Про відсторонення від роботи економіста 2 категорії Тернопільського відділу статистики служби Левицької В» та приступити до роботи з 01.03.2022. У\~пунктах "а",\~"б" статті 10 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я"\~встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Відповідно до частини першої статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається в разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. До інших передбачених законодавством випадків належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим. Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання. Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам. Статтею 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб"\~передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень ці працівники у порядку, встановленому законом, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153\~затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники, серед іншого, підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, згідно якого до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави належить АТ Українська залізниця. Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Пунктом 416\~постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року N 1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", який набрав чинності з 08 листопада 2021 року, керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена\~Переліком № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена\~Переліком № 2153\~та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до\~статті 46 КЗпП України, частини другої\~статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб"\~та\~частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; а також 3) взяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої\~статті 94 КЗпП України, частини першої\~статті 1 Закону України "Про оплату праці"\~та\~частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу"; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Відсторонюючи працівника від роботи, роботодавець повинен діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, а тому в наказі про відсторонення зазначаються підстави та строки такого відсторонення. Керівник зобов`язаний ознайомити працівника з наказом про відстороненню від роботи. У разі коли працівник відмовляється ознайомитися зі змістом наказу або проставити свій підпис на наказі, керівник має скласти акт про відмову Працівника ознайомитися з документом. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце. Вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на існуючий відсоток смертності від COVID-19, потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим. Верховний Суд в постанові від 17.04.2019 року у справі №682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, та є виправданим. У постанові від 10.03.2021 року у справі №331/5291/19 Верховний Суд зазначив, що згідно зі статтею 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю в Україні. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя і здоров`я її громадян. ЄСПЛ в рішенні від 15.03.2012 року у справі «Соломахін проти України» (заява №24429/03) сформулював правовий висновок, що обов`язкове щеплення, як примусовий медичний захід, є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання. Встановлено, що відсторонення від роботи у випадку непроходження повного або часткового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 прямо передбачено чинним законодавством. Доказів наявності зазначеного щеплення або наявності абсолютних протипоказань до проведення такого щеплення позивачем надано не було. Позивача заздалегідь було попереджено роботодавцем про обов`язковість щеплення працівників проти COVID-19. Відсторонення позивача від роботи відбулось шляхом видання наказу про таке відсторонення із зазначенням строку відсторонення до здійснення щеплення проти гострої распіраторної хвороби COVID-19, але не більше ніж до закінчення дії карантину. Позивача було ознайомлено із наказом про відсторонення від роботи. Посилання позивача на те, що ознайомлення її із листом про необхідність отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої распіраторної хвороби COVID-19, а також про те, що відмова або ухилення від щеплення може бути підставою для відсторонення від роботи з 09 грудня 2021 року мало місце 02.12.2021 року у вихідний день, коли вона прийшла на робоче місце за усним проханням керівника, а тому не зобов`язана була щось підписувати судом до уваги не береться, як таке, що не має правового значення, оскільки чинним законодавством не передбачено заборони ознайомлювати працівника про необхідність отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої распіраторної хвороби COVID-19 та про наслідки відсутності такого щеплення у неробочий для працівника день, з урахування того факту, що позивач добровільно погодилась з`явитись на своє робоче місце де і відбулось таке ознайомлення. Суд зазначає, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим. Держава, встановивши відсторонення певних категорій працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників важливих суспільних відносин. Отже, право позивача на працю було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач відмовилась від обов`язкового щеплення. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві. Щодо інших доводів позивача, то Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. За таких обставин, суд дійшов висновку, що відсторонюючи працівника від роботи, роботодавець діяв на підставі, у межах повноважень та на підставі положень, визначених законом та підзаконними нормативними актами. Відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати до усунення причин, що зумовили таке відсторонення, є законним і правомірним. Будь-яких порушень вимог законодавства або порушення процедури відсторонення від роботи позивача судом не встановлено. Тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у частині скасування оскаржуваного наказу. Суд не бере до уваги посилання позивача на незаконність нормативних актів КМУ, які встановили карантин та обов`язковість щеплення. Так,\~відповідно до\~частини першої\~статті 150\~Конституції України,\~питання про\~відповідність Конституції\~України (конституційність) актів Кабінету Міністрів України відноситься до компетенції Конституційного Суду України, а не до повноважень суду під час розгляду цивільної справи. Частиною другою статті 152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. На цей час нормативні акти, які встановлюють карантин та вимоги щеплення є чинними. При цьому, позивач не наводить та не надає жодних доказів визнання наведених вище нормативних документів такими, що не відповідають Конституції України, законодавству України тощо. Також суд\~відхиляє доводи позивача про те, що втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень не ґрунтується на законі, а на незаконному підзаконному акті. Так, саме законом - статтею 46 КЗпП України та частиною другою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено обов`язковість щеплення та відсторонення. При цьому, суд зауважує, що бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей» визначено, що за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності. Суд зазначає, що в законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. Навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому у разі відсутності вакцинації чинне законодавство дозволяє відсторонювати від роботи деяких працівників без виплати заробітної плати. Стосовно посилань позивача на Дорожню карту з впровадження вакцини проти СОVID-19 суд зазначає наступне. У Дорожній карті з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію коронавірусної хвороби СОVID-19 в Україні у 2021 - 2022 роках (далі - Дорожня карта), затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 24.12.2020 № 3018 у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 09.02.2021 № 213 йдеться про те, що вакцинація від коронавірусної хвороби СОVID-19 в Україні буде добровільною для усіх груп населення та професійних груп. З приводу наведеного варто зазначити, що позивач посилається на не чинну редакцію наказу Міністерства охорони здоров`я України. Так, станом на сьогодні є чинним наказ Міністерства охорони здоров`я України від 24.12.2020 № 3018 у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 12.07.2021 № 1423, яким затверджена оновлена версія Дорожньої карти. Крім того, абзац 2 Вступу Дорожньої карти передбачає, що її розроблено у такий спосіб, щоб була можливість внести зміни до неї, щоб враховувала багато невідомих перемінних на даний момент, у тому числі невизначеність щодо доступності вакцини проти коронавірусної хвороби СОVID-19, а її назва у дужках містить слово - оновлюється, що свідчить про те, що це не остаточно розроблений сталий документ. Більше того, лише у 2021 році до редакції Дорожньої карти вносились зміни 6 разів (останні зміни внесені наказом Міністерства охорони здоров`я України від 27.10.2021 № 2362). Щодо доводів позивача про сумнівність ефективності вакцини, то ЄСПЛ посилається на загальний консенсус щодо життєвої важливості такого заходу та засобу захисту населення від хвороб, які можуть мати серйозні наслідки для здоров`я людини та які в разі серйозних спалахів можуть викликати проблеми в суспільстві. Зважаючи на те що частота ускладнень є досить незначною, однак безсумнівно, їх виникнення є досить загрозливим для здоров`я людини, органи Конвенції підкреслили важливість прийняття необхідних запобіжних заходів перед вакцинацією… Очевидно, це стосується перевірки в кожному окремому випадку можливих протипоказань. Це також відноситься до моніторингу безпеки застосовуваних вакцин. У кожному з цих аспектів суд не вбачає підстав ставити під сумнів адекватність національної системи вакцинації. Вакцинація проводиться медичними працівниками тільки при відсутності протипоказань, які попередньо перевіряються відповідно до звичайного протоколу, відповідні медичні працівники зобов`язані повідомляти про будь-які підозри на серйозні або несподівані побічні ефекти. Відповідно, безпека використовуваних вакцин знаходиться під постійним контролем компетентних органів». Стосовно порушення прав на працю, про що зазначає позивач, яка відмовилась від щеплення, ЄСПЛ зазначив таке (п. 306): «Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я». Отже, право позивача на працю було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки вона відмовилася від обов`язкового щеплення та не надала будь-яких доказів, що вона має абсолютні протипоказання до проведення щеплень проти COVID-19. Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку суд зазначає, що оскільки під час відсторонення від роботи працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з ухиленням чи відмовою від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Тому, підстави для стягнення з відповідача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу також відсутні. Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 65 000 гривень є похідними від вищевказаних позовних вимог, а тому не підлягають до задоволення. На підставі п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, витрати пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed