Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-27 00:00:00

Представник звернулась до суду з позовом, в якому просить в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частини квартири [ADDRESS] ; стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору, на проведення оцінки майна та витрати на правову допомогу. В обгрунтування позову вказано, що 22.11.2021 року між сторонами розірвано шлюб. 12.09.2019 року сторонами за спільні кошти придбано квартиру [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за [PERSON] . Представник вказує, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу в рівних частинах. Ухвалою суду від 18.03.2022 року застосовано заходи забезпечення позову та накладено арешт на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] . Адвокатом Паруль Ю.О. подано заяву про проведення розгляду справи без її участі та участі позивача, не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судові засідання не з`являлась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином шляхом направлення судових повісток на відому адресу її проживання. В ході розгляду справи інтереси відповідача представляв адвокат Трофімов А.В. Проте, відзиву на позовну заяву не надходило. Відповідно до ч. 1 ст.\~280\~ЦПК\~України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, на підставі ст.ст. 211, 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін та ухвали рішення заочно. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] , перебували в шлюбі, зареєстрованому 04.06.2004 року та який розірвано рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 22.11.2021 року (а.с. 9). В період шлюбу, 12.09.2019 року за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі продажу від 12.09.2019 року (а.с. 10, 91-94). Договір купівлі-продажу укладено за згоди [PERSON] (а.с. 95). Відповідно до частини першої 355\~ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч. 3\~ст. 368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Норми статей\~57,\~60 СК України\~встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Статтею 60 СК України презюмується, що \~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і кожен з подружжя має рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном. Поряд з тим, відповідно до пунктів 1-3 ч. 1 ст. 57 СК України\~\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно ч. 1\~ст. 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Враховуючи встановлені судом обставини про те, що спірну квартиру було придбано подружжям в період шлюбу, право власності на нього зареєстроване за відповідачем,\~доказів того, що квартиру придбано за особисті кошти одного зі сторін в матеріалах справи відсутні, квартира є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя, а відповідно до норм ч. 1 ст. 70 СК України та ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, суд вважає за можливе визнати квартиру спільною сумісною власністю подружжя та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину права власності на указану квартиру. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 7319,10 грн, а також витрати, пов`язані із проведенням оцінки майна у розмірі 2500,00 грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №8 від 14.02.2022 року (а.с. 38). Представник у позові також просила стягнути витрати на правову допомогу. Згідно до ч. 2\~ст. 137 ЦПК України\~за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.\~\~Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Проте, позивачем, його представником не доведено належними та допустимими доказами факту понесення витрат на правову допомогу, обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості а тому вони не підлягають до стягненню з відповідача.

Outcome: approved