Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-18 00:00:00

Дніпровська міська рада 29 липня 2019 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , що укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловська Г.О., зареєстрований за № 597; скасувати державну реєстрацію права власності від 27 червня 2017 року, номер запису про право власності 21123935, а також скасувати державну реєстрацію права власності від 19 червня 2017 року, номер запису про право власності 21064498, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1283096212101; визнати спадщину, яка складається з квартири [ADDRESS] , відумерлою; передати квартиру [ADDRESS] у комунальну власність територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Позов мотивований тим, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання договору довічного утримання дійсним та визнання права власності задоволено частково. Визнано дійсним договір довічного утримання від 10 червня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , яка складається з: літ. А-9, 1 коридор, площею 5,7 кв.м.; 2 - ванна, площею 2,0 кв.м; 3 - туалет, площею 1,2 кв.м.; 4 кухня, площею 9,6 кв.м.; 5 комора, площею 0,4 кв.м.; 6,7,8 житлові, площами 12,4 кв.м., 18,2 кв.м., 7,5 кв.м.; І балкон, площею 0,9 кв.м., загальна площа 57, 9 кв.м; житлова площа 38,1 кв.м. 19 червня 2017 року вищезазначена квартира була зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., номер запису про право власності 21064498. 27 червня 2017 року право власності на вищезазначену квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, який укладено 27 червня 2017 року та посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., номер запису про право власності 21123935. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року скасовано та у скасованій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. На теперішній час власником квартири є [PERSON] . Вищезазначена квартира належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 31 березня 2009 року, виданого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, та свідоцтва про право власності від 03 лютого 1998 року, виданого виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів. [PERSON] померла [INFO] . Тобто право власності на квартиру після смерті [PERSON] незаконно перейшло до [PERSON] , а потім до [PERSON] , чим були порушені права територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради на визнання спадщини відумерлою. Вказана справа перебувала в провадженні судді [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2019 року (суддя [PERSON] ) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. На підставі розпорядження керівника апарату Ленінського районного суду м. Дніпропетровська № 221 від 15 липня 2020 року щодо призначення повторного автоматичного розподілу справ, відповідно до п.п. 2.3.49, 2.3.50 Положення про АСДС та рішення зборів суддів від 16 червня 2020 року, призначено повторний автоматичний розподіл цивільної справи, у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] у відставку. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 липня 2020 року цивільну справу розподілено в провадження судді Басової Н.В. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2020 року справу прийнято до провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. Представник позивача Дніпровської міської ради письмово просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Письмових заяв та/або відзиву від неї не надходило. Представник відповідача [PERSON] адвокат Забродін С.І. письмово просив розглядати справу без його участі, в задоволенні позову відмовити. У відзиві на позов посилався на те, що при придбанні майна відповідачем було дотримано усіх вимог чинного законодавства та відповідно [PERSON] є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна. Крім того, придбавши нерухоме майно [PERSON] значно поліпшила це майно, у зв`язку з чим його вартість значно зросла. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловська Г.О. у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 31 березня 2009 року, виданого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-1076, та свідоцтва про право власності від 03 лютого 1998 року, виданого виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів (а.с. 10, том 1). [PERSON] померла [INFO] (а.с. 17, том 1). Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання договору довічного утримання дійсним та визнання права власності задоволено частково. Визнано дійсним договір довічного утримання від 10 червня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , яка складається з: літ. А-9, 1 коридор, площею 5,7 кв.м.; 2 - ванна, площею 2,0 кв.м; 3 - туалет, площею 1,2 кв.м.; 4 кухня, площею 9,6 кв.м.; 5 комора, площею 0,4 кв.м.; 6,7,8 житлові, площами 12,4 кв.м., 18,2 кв.м., 7,5 кв.м.; І балкон, площею 0,9 кв.м., загальна площа 57, 9 кв.м; житлова площа 38,1 кв.м. (а.с. 11-12, том 1). 19 червня 2017 року вищезазначена квартира була зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., номер запису про право власності 21064498 (а.с. 9 оберт, том 1). 27 червня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. за № 597 (а.с. 14, том 1). 27 червня 2017 року право власності на вищезазначену квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] , номер запису про право власності 21123935 (а.с. 9, том 1). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року скасовано та у скасованій частині часткового задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору довічного утримання дійсним та визнання права власності скасовано та у скасованій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні даних позовних вимог (а.с. 13-14, том 1). Постановою Верховного Суду від 20 січня 2021 року касаційне провадження за касаційною скаргою [PERSON] на постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору довічного утримання дійсним та визнання права власності закрито (а.с. 49-51, том 2). У відповіді Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 27 листопада 2020 року зазначено, що після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , спадкова справа не заводилась (а.с. 181, том 1). Частинами першою, третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення (стаття 658 ЦК України). Згідно з пунктом 11 частини першої статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі припинення юридичної особи чи смерті власника. Встановлено, що заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року, на підставі якого [PERSON] набула право власності на спірну квартиру, скасовано постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року, тобто [PERSON] неправомірно розпорядилась квартирою, продавши її за договором купівлі-продажу від 27 червня 2017 року, що призвело до порушення інтересів територіальної громади міста Дніпро, до якої за відсутності спадкоємців померлої особи, за заявою органу місцевого самоврядування переходить у власність відумерла спадщина. Оскільки на день ухвалення заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року, власник квартири [PERSON] вже померла, внаслідок чого припинилися її правоздатність, спадкоємці після її смерті були відсутні, що спричинило до відчуження спірного майна особою, яка не мала на це права, суд дійшов висновку, що перехід права власності відбувся з порушенням вимог закону, що є підставою для визнання договору купівлі-продажу від 27 червня 2017 року недійсним відповідно до статті 215 ЦК України. Щодо доводів відповідача [PERSON] з приводу значного збільшення вартості спірної квартири за рахунок здійснених нею поліпшень, суд зауважує, що в постанові Верховного Суду України по справі № 6-389цс16 від 07 вересня 2016 року зазначено: «Відповідно до частини третьої статті 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Згідно із частиною четвертою статті 390 ЦК України якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Отже, частина третя зазначеної норми матеріального права регулює права добросовісного або недобросовісного набувача чужого майна на відшкодування витрат, здійснених ним з часу, коли у власника виникло право на повернення цього майна або на отримання доходів від його використання. Разом з тим положення частини четвертої статті 390 ЦК України застосовуються до правовідносин, при яких добросовісному набувачу (володільцю) належить право на поліпшення набутого ним майна та залишення за собою результатів такого поліпшення за умови можливості їх відокремлення або право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, за неможливості їх відокремлення. Застосування зазначених норм матеріального права суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майна. На відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень. Тому, визначаючи суму відшкодування, яка підлягає стягненню з добросовісного володільця на користь власника майна, суд має виходити з суми, на яку збільшилась вартість будинку, або часу, з якого майно підлягало поверненню та вартості необхідних витрат на його утримання та збереження, які вимушений здійснити добросовісний володілець починаючи з цього часу.» Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном». Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West AllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»). Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів. Враховуючи обставини зазначеної справи та наведені вище принципи, які є складовими верховенства права, суд дійшов висновку, що визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який укладений 27 червня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловська Г.О., зареєстрований за № 597; скасування державної реєстрації права власності від 27 червня 2017 року, номер запису про право власності 21123935, а також скасування державної реєстрації права власності від 19 червня 2017 року, номер запису про право власності 21064498, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1283096212101, надасть змогу територіальній громаді міста Дніпра за заявою її представницького органу реалізувати свій законний інтерес, а саме визнати спірну квартиру відумерлою спадщиною та набути її у власність, а в подальшому на виконання своїх повноважень та завдань передати її в користування найменш забезпеченим та найбільш соціально потребуючим категоріям населення територіальної громади, що свідчить про дотримання справедливої рівноваги (балансу) між загальним інтересом громади та інтересами відповідача [PERSON] , як особи, яка страждає від такого втручання, і яка не позбавлена можливості відновити своє право у спосіб звернення до [PERSON] з вимогою про відшкодування збитків з підстав, передбачених статтею 661 ЦК України, а тому втручанням у право власності відповідача [PERSON] не може вважатися непропорційним та таким, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Разом з тим, за правилами частини першої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Згідно із частиною третьою статті 1277 ЦК України спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно за його місцезнаходженням. Частиною першою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Установлено, що після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , спадкоємці за заповітом і за законом відсутні, з часу відкриття спадщини сплив один рік, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання квартири [ADDRESS] відумерлою спадщиною та передання її у власність територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради. З урахуванням викладеного, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому з відповідачів рівними частками на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 921,00 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: approved