Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-28 00:00:00

26.11.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. 21.12.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа УДМС в Запорізькій області про позбавлення права користування жилим приміщення та зняття з реєстрації. Ухвалою суду від 24.02.2016 року цивільну справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа УДМС в Запорізькій області про позбавлення права користування жилим приміщення та зняття з реєстрації, об`єднано в одне провадження. Ухвалою судді від 25.04. 2017 року вищезазначену справи прийнято до провадження та призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 03.02.2021 року розгляд справи продовжено в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 08.09.2021 року закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 29.11.2021 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа УДМС в Запорізькій області про позбавлення права користування жилим приміщення та зняття з реєстрації, за заявою [PERSON] від 15.11.2021 року, залишено без розгляду. У позовній заяві [PERSON] просить зобов`язати [PERSON] , зареєстрованого за адресом: [ADDRESS] , не чинити перешкоди [PERSON] у користування житловим приміщенням будинку за адресом: [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказує наступне. [PERSON] є власником 73/100 частини житлового будинку, розташованого за адресом: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування частини житлового будинку, укладеного 08.10.2015 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом ЗМНО Хамулою Н.Г., за №1675 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №45324813. [PERSON] був прописаний у будинку [ADDRESS] з 22.11.1985 року, з моменту, з моменту отримання першого паспорту по досягненню 16-річного віку. За вказаним адресом позивач був зареєстрований як дитина (до досягнення 18-річного віку), тобто як член сім`ї співвласника (або наймача) житлового приміщення (ст.64, 156 ЖК УРСР) Зазначений факт також підтверджується довідкою №156, виданою 03.09.2015 року головою квартального комітету №63 [PERSON] .. [PERSON] проживає та зареєстрований за вказаною адресою і є членом сім`ї [PERSON] колишнього власника житла. Крім того, з 17.05.2013 року позивач був власником зазначеної частини житлового будинку на підставі договору довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом ЗМНО Морозовою В.М. за №1154. Позивач зазначає, що таким чином він має право користуватися спірним житловим приміщенням саме як член сім`ї співвласника. На теперішній час він позбавлений можливості користуватися житловим приміщення за адресом: [ADDRESS] , де зареєстрований та до недавнього часу постійно проживав з його матір`ю [PERSON] у встановленому законом порядку. Після смерті матері [PERSON] у жовтні 2015 року, відповідач унеможливив сумісне проживання у будинку шляхом зміни замків у будинку. 11.11.2015 року позивач звернувся до Орджонікідзевського ВП Ленінського відділу ГУНП в Запорізькій області з питань протидії відповідача проживанню позивача в спірному будинку. Однак, відповіддю №29/10-168 від 18.11.2015 року позивача було повідомлено про необхідність вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Позивач у своєму позові посилається стаття 316-319, 405 ЦК України, статті 3 Сімейного кодексу України, статті 64, 156 Житлового кодексу. Відповідач правом на подання відзиву не скористався. В судове засідання сторони не з`явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку. Представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутністю. Відповідач причину не явки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно ч. 1\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 2\~ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною,\~Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до\~ст. 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до\~ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідач [PERSON] є власником 73/100 частини житлового будинку, розташованого за адресом: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування частини житлового будинку, укладеного 08.10.2015 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом ЗМНО Хамулою Н.Г., за №1675 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №45324813. Позивач [PERSON] був прописаний у будинку [ADDRESS] з 22.11.1985 року, з моменту, з моменту отримання першого паспорту по досягненню 16-річного віку. За вказаним адресом позивач був зареєстрований як дитина (до досягнення 18-річного віку), тобто як член сім`ї співвласника (або наймача) житлового приміщення (ст.64, 156 ЖК УРСР). Зазначений факт також підтверджується довідкою №156, виданою 03.09.2015 року головою квартального комітету №63 [PERSON] .. [PERSON] проживає та зареєстрований за вказаною адресою і є членом сім`ї [PERSON] колишнього власника житла. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним (стаття 41 Конституції України). Згідно зі\~статтею 317 ЦК України\~власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частина перша та друга\~статті 319 ЦК України). У силу частини першої\~статті 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннями\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або його частини, вимагати будь-яких усунень порушень його права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі зазначеної норми права, є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Саме такою правовою позицією керувався Верховний Суд України у своїй постанові по справі № 6-158цс14, яка відповідно до приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України, яка враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що в розумінні чинного законодавства, позивач не є членом родини відповідача, оскільки згідно Сімейного Кодексу України до членів родини віднесені особи, що проживають разом, поєднанні спільним побутом, мають спільні права і обов`язки, а також які мають кровний зв`язок. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що позивач не є власником спірного будинку, не є членом сім`ї власника вказаного будинку. Відповідно до частини першої\~статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно ч. 1\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини першої\~статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. За загальними правилами доказування, визначеними ст.\~81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга\~статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша\~статті 80 ЦПК України). Відповідно до частини першої\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, доказами у справі на підтвердження наявності перешкод у користуванні майном, що належить особі на праві власності, зокрема у його вселенні до спірного житлового приміщення можуть бути: акти про не допуск до належного особі на праві власності майна, пояснення осіб, які можуть підтвердити ті чи інші обставини, які мають значення для вирішення справи, показання свідків тощо. Натомість позивачем не було надано суду жодного доказу, який підтверджував зазначені ним обставини. На підставі\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі вищевикладеного, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, суд вважає, позовні вимоги необґрунтованими, недоведеними і такими що не підлягають задоволенню повністю.

Outcome: dismissed