Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-17 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , в якому просить встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: у користування [PERSON] виділити житлову кімнату площею 18,8 кв. м., балкон площею 0,7 кв.м. та лоджію площею 2,3 кв.м.; у користування [PERSON] виділити житлову кімнату площею 11,9 кв.м.; в загальному користуванні залишити: кухню - 8,5 кв.м., вбиральню - 1 кв.м., ванну кімнату - 2,6 кв.м., коридор - 8,2 кв.м., вбудовану шафу - 0,6 кв.м.; стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником 5/8 частин квартири [ADDRESS] . Вказане нерухоме майно належить їй на підставі договору дарування від 06 квітня 2016 року. Водночас 3/8 частини вказаної квартири належить на праві власності її батькові - [PERSON] . Згідно з технічним паспортом, виготовленим станом на 23.09.2016 р., спірна квартира є двокімнатною, житлова площа - 30,7 кв.м., у тому числі 1-а кімната - 18,8 кв.м., 2-а кімната - 11,9 кв.м., кухня - 8,5 кв.м., вбиральня - 1 кв.м., ванна кімната - 2,6 кв.м., коридор - 8,2 кв.м., вбудована шафа - 0,6 кв.м. Квартира також обладнана балконом - 0,7 кв.м та лоджією - 2,3 кв.м. Загальна площа квартири - 54,6 кв.м. Кімнати в квартирі ізольовані. Проте вона та відповідач не можуть знайти домовленості у користуванні квартирою, оскільки відповідач постійно чинить перешкоди у користуванні квартирою і не бажає сплачувати комунальні послуги, тому змушена звернутися до суду з вимогою встановити порядок користування квартирою. Ухвалою від 15 січня 2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. 08 лютого 2019 року відповідач [PERSON] надав письмові заперечення згідно яких позовні вимоги не визнав. Зазначав, що заочне рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 22 жовтня 2015 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про виділ частки з спільної власності на нерухоме майно було скасоване ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 23 березня 2017 року та позовну заяву залишено без розгляду. Дане рішення було прийнято на основі начебто його заяви про визнання позову, яку вважає підробленою, тому за його заявою від 01.03.2017 року було внесено відомості до ЄРДР за №12017170040001208 про підробку підпису [PERSON] на документах невідомою особою. Крім того, вважає позивачем зазначена неправдива підстава звернення до суду, оскільки комунальні послуги він сплачує, отримує субсидію. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, 26.07.2019 року, 19.09.2019 року, 29.11.2019 року направляв заяви про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги не визнавав. 22.02.2022 року направив заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав. Суд, дослідивши матеріали справи,\~\~ проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, прийшов до наступного. Так, за змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. У статті 41\~Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 319\~ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно із ч. 1\~ст.321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до\~ст.369\~ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.\~358\~ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, співмірні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що стаття 358\~ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судову практику\~у справах\~за позовами\~про захист\~права приватної\~власності» від\~22\~грудня 1995\~року №20 квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Вирішуючи спір про визначення порядку користування житловим приміщенням, що належить особам на праві спільної часткової власності, суд повинен перевірити, яка частина житлової площі належить кожному із співвласників, встановити ідеальну частку кожного із них, з`ясувати, чи можливо виділити ці частки їм у користування та чи відповідає частка, виділена кожному із співвласників, його частці у спільному майні та чи не порушуються при цьому права співвласників на їхні частки у спільному майні. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 06 квітня 2016 року, посвідченого та зареєстровано в реєстрі за №498 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Ж.Б., [PERSON] прийняла в дар від [PERSON] 5/8 частин квартири [ADDRESS] . (а.с.8-9). Вказане також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №569663152 від 08.04.2016 року. ( а.с.10). Як вбачається із договору дарування від 06 квітня 2016 року 5/8 частин квартири [ADDRESS] належало [PERSON] на підставі ряду документів, зокрема, рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 22 жовтня 2015 року. Водночас ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 23 березня 2017 року заочне рішення від 22 жовтня 2022 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про виділ частки з спільної власності на нерухоме майно - скасовано. (а.с.24). Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 23 березня 2017 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про виділ частки з спільної власності на нерухоме майно - залишено без розгляду. (а.с.23). Крім того, позивач зазначає, що інші 3/8 частин спірної квартири належить на праві власності її батьку - [PERSON] , однак матеріали справи не містять жодного підтверджуючого документу. На підставі ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч.1 ст. 77\~ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 2 ст. 78\~ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 79 ЦПК України\~передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно норм\~ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Оцінивши представлені докази, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку з їх недоведеністю. Слід зазначити, що з наданих позивачем доказів, суд не має можливості перевірити яка частина житлової площі належить кожному із співвласників, встановити ідеальну частку кожного із них, з`ясувати, чи можливо виділити ці частки їм у користування та чи відповідає частка, виділена кожному із співвласників, його частці у спільному майні та чи не порушуються при цьому права співвласників на їхні частки у спільному майні. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, відсутні підстави стягувати будь-які судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed