Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-24 00:00:00

28.09.2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус КМНО Чижиков О.О., приватний нотаріус КМНО Гнідюк О.Б., в якій сторона позивача просить: 1. визнати недійсною довіреність, видану від імені [PERSON] на представника [PERSON] , яка була посвідчена 19.07.2018 РОКУ приватним нотаріусом КМНО Гнідюк О.Б., зареєстрована в реєстрі за №650; 2. визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1200 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:72:317:0017, цільове призначення - для ведення садівництва, укладений 24.07.2018 року між [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Чижиковим О.О., зареєстрований в реєстрі за №33763, та застосувати наслідки його недійсності шляхом повернення земельної ділянки у власність [PERSON] . Позов обґрунтовується тим, що позивач є власником земельної ділянки, площею 0,1200 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:72:317:0017, цільове призначення - для ведення садівництва, яку вона придбала за договором купівлі-продажу земельної ділянки 18.11.2017 року у [PERSON] , який було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Єременко Л.О., зареєстровано в реєстрі за №1373. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав і обтяжень 18.11.2017 року за позивачкою було зареєстроване право власності на вказану земельну ділянку. Оригінал правовстановлюючого документа на земельну ділянку та витягу знаходиться у позивачки та жодній особі не передавалися. Проте, позивач, перевіряючи своє право власності в ДРРП, дізналась, що права власності за нею на земельну ділянку вже не зареєстровано. Натомість, власником земельної ділянки зазначена інша особа - відповідач-1. Однак жодній особі позивач земельну ділянку не відчужувала, грошові кошти за продаж не отримувала, правовстановлюючі документи не надавала. Позивач встановила, що земельна ділянка була продана від її імені [PERSON] на користь покупця [PERSON] за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 24.07.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Чижиковим О.О., який зареєстровано в реєстрі за №33763, на підставі довіреності, яка була посвідчена 19.07.2018 року приватним нотаріусом КМНО Гнідюк О.Б., зареєстрована в реєстрі за № 650. На підставі зазначеного договору 24.07.2018 року право власності на земельну ділянку було зареєстроване за [PERSON] . Після ознайомлення із зазначеною довіреністю позивач встановила, що вона її не підписувала, а її підпис та почерк на довіреності є підробленими. 12.03.2021 року позивачка звернулась до Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві про вчинення відносно неї шляхом незаконного відчуження земельної ділянки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. Внаслідок зазначеного звернення було розпочате кримінальне провадження № 12021100040000738, а земельну ділянку визнано речовим доказом. На підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва № 755/4770/21 від 22.03.2021 року на земельну ділянку було накладено арешт у рамках кримінального провадження. Арешт зареєстрований 15.04.2021 року. Під час здійснення кримінального провадження органом досудового розслідування на підставі постанови про призначення судово-почеркознавчої експертизи від 08.06.2021 року начальника відділення СВ Дніпровського УП ГУ НП у місті Києві було вилучено оригінал довіреності від 19.07.2018 року, яка містить підпис позивачки, та призначено почеркознавчу експертизу. Відповідно до дослідження експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 05.07.2021 року № СЕ-19/111-21/27555-ПЧ було зроблено висновок, що підпис у графі «Підпис» в довіреності від 19.07.2018 року, що зареєстрована в реєстрі за № 650 від 19.07.2018 року, виконаний не [PERSON] , а іншою особою; рукописний запис « [PERSON] » у графі «Підпис» довіреності від 19.07.2018 року, що зареєстрована в реєстрі за № 650 від 19.07.2018 року, виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Таким чином, [PERSON] , укладаючи договір купівлі-продажу земельної ділянки від імені позивача не був уповноважено особою на його укладення у зв`язку з тим, що довіреність, на підставі якої він діяв, ніколи не видавалася позивачем, була підроблена та є фіктивною, що підтверджується висновком експерта. Враховуючи викладене, просить задовольнити позов. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 05.10.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання, визначено строк учасникам справи для подання відзиву та пояснень. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20.01.2022 року закрито підготовче провадження та призначена справа до судового розгляду по суті. В матеріалах справи містяться пояснення третьої особи - приватного нотаріуса КМНО Чижикова О.О., в яких він просить прийняти рішення відповідно до вимог закону та матеріалів справи, зазначаючи, що він діяв відповідно до вимог законодавства. У судове засідання позивач не з`явилася, представником було подано через канцелярію суду заяву з якої вбачається, що сторона позивача підтримує позовні вимоги, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі та треті особи у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися в порядку, передбаченому процесуальним законом. З матеріалів справи вбачається, що відповідачам відомо про перебування справи в провадженні суду, так як адвокатом Івановим Д.Ф. як представником відповідача-1, хоча без надання належного підтвердження своїх повноважень, подавалося до суду клопотання з процесуальних питань та, між іншим, не вказувалася актуальна адреса місця проживання відповідача, а відповідач-2 отримував кореспонденцію від суду 11.12.2021 року, 29.12.2021 року та 18.07.2022 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Натомість, від сторони відповідачів станом на момент розгляду справи жодних заяв та клопотань не надходило, також за час тривалого перебування справи в провадженні суду сторона відповідачів не скористалася своїм правом на подання відзиву. Суд враховує ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод якою передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Вбачається, що справа перебуває в провадженні суду з жовтня 2021 року, про що відповідачі обізнані, однак, при цьому, не скористались правом на доведення своєї правової позиції. Відповідно до ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Отже, позивачі та відповідачі мають рівні права, гарантовані Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами, на захист своїх інтересів державою, у тому числі і право на своєчасний розгляд справи судом. Враховуючи викладене та виходячи з визначених у ст. 2 ЦПК України завдань та основних засад цивільного судочинства, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторони відповідачів за наявними матеріалами справи. Суд за письмовою згодою позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 18.11.2017 року за договором купівлі-продажу, укладеним між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), остання придбала земельну ділянку площею 0,1200 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:72:317:0017, цільове призначення - для ведення садівництва. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Єременко Л.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1373. Право власності на вказану земельну ділянку позивачкою було зареєстроване 18.11.2017 року (номер запису 23444253), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 104281587 від 18.11.2017 року. 24.07.2018 року відбулася державна реєстрації права власності на вказану вище земельну ділянку за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24.07.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Чижиковим О.О., зареєстрованим в реєстрі за № 33763, про що свідчить відповідний запис № 27178016 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. З наданої копії зазначеного договору вбачається, що він був укладений між [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом КМНУ Гнідюком О.Б. 19.07.2018 року за реєстровим номером 650, та [PERSON] . Однак, за доводами сторони позивача жодній особі позивач земельну ділянку не відчужувала, грошові кошти за продаж не отримувала, правовстановлюючі документи не надавала. Сторона позивача посилається на те, що довіреність від 19.07.2018 року та договір купівлі-продажу земельної ділянки від 24.07.2018 року слід визнати недійсними, оскільки довіреність ніколи не видавалась, а договір був укладений [PERSON] від імені позивача без відповідних повноважень та, як наслідок, без вільного волевиявлення позивача на його укладення. Статтею ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положення ст. 203 ЦПК України визначають загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За правилами ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Презумпція правомірності правочину встановлена ст. 204 ЦК України, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. За своєю правовою природою довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Укладення представником правочинів на підставі довіреності є свідченням існування між ним та особою, яку представляють, домовленості на вчинення юридичних дій, тобто, договірних відносин. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа. За доводами сторони позивача позивачка не видавала спірної довіреності на ім`я [PERSON] та після ознайомлення з її змістом встановила, що вона її не підписувала, а наявний від її імені підпис та почерк на довіреності є підробленим. На підтвердження вказаних обставин до позовної заяви були додані документи, з який вбачається, що 12.03.2021 року Дніпровським УП ГУ НП у м. Києві до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021100040000738 внесено кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. Постановою старшого слідчого СВ Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві від 15.03.2021 року спірну земельну ділянку визнано речовим доказом. В рамках кримінального провадження було проведено почеркознавчу експертизу, для виконання якої надано оригінал спірної довіреності та експериментальні зразки особистого підпису [PERSON] . Так, відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 05.07.2021 року № СЕ-19/111-21/27555-ПЧ: «підпис у графі «ПІДПИС» довіреності від 19.07.2018, що зареєстрована в реєстрі за № 650 від 19.07.2018, виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Рукописний запис « [PERSON] » у графі «ПІДПИС» довіреності від 19.07.2018, що зареєстрована в реєстрі за № 650 від 19.07.2018, виконаний не [PERSON] , а іншою особою». У постановах Верховного Суду від 10.07.2019 року (справа № 686/23256/16-ц) та від 25.03.2021 року (справа № 752/21411/17) зроблено висновок про те, що, отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його. Можливість використання в якості доказів (одного з доказів) при розгляді іншої справи, виконаних у кримінальному провадженні висновків експертиз, підтверджено також Верховним Судом при розгляді справ № 678/364/15-ц (постанова від 17.10.2019 року), № 461/3675/17 (постанова від 05.02.2020 року) та № 9901/740/18 (постанова від 10.03.2020 року). Отже, висновок експерта, підготовлений у рамках кримінального провадження особою, яка є атестованим судовим експертом, відповідає положенням цивільного процесуального закону, якщо експертиза проведена у кримінальному провадженні містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, навіть незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений, використовувати можна. У даному випадку висновок судового експерта має доказове значення згідно з положеннями ЦПК України, містить відповіді на порушені питання, які є обґрунтованими та такими, що узгоджуються з іншими матеріалами справи, містить інформацію щодо предмета доказування у даній справі, складений експертом, якого попереджено про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України. Таким чином, суд приходить до висновку, що висновок експерта від 05.07.2021 року № СЕ-19/111-21/27555-ПЧ є належним доказом та вважає за можливе покласти в основу судового рішення зроблені в ньому судовим експертом висновки. Стороною відповідачів вказані обставини та висновок експерта спростовані не були. В ході розгляду справи від відповідачів клопотань про призначення експертизи з викладенням підстав незгоди з вказаним висновком заявлено не було, так само як і будь-яких інших клопотань з процесуальних питань з метою встановлення обставин, необхідних для обґрунтування відповідачами своєї позиції. Враховуючи викладене, вбачається, що, довіреність від 19.07.2018 року, видана від імені [PERSON] , якою вона уповноважила [PERSON] , зокрема, продати належну їй на праві власності земельну ділянку, посвідчена приватним нотаріусом КПНО Гнідюком Л.Б., зареєстрована в реєстрі за № 650, є такою, що не відповідає волевиявленню позивачки, адже підписувалась не нею, а тому є недійсною. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 638 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України). Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ч. 1 ст. 656 ЦК України). Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Главою 17 ЦК України врегульовано правовідносини представництва при здійсненні правочинів. Так, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (ч. 1 ст. 237 ЦК України). Частинами 1 та 2 ст. 238 ЦК України встановлено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст. 239 ЦК України). Враховуючи викладене, можна зробити висновок, що, оскільки спірний договір, який за формою і змістом відповідає вимогам закону, але, якщо одна зі сторін його не виявляла волю на його підписання, то договір є недійсним за положеннями ст.ст. 203, 215 ЦК України, зокрема, у разі підписання договору особою, яка не має на це повноваження та відсутність волевиявлення у особи. Як було встановлено при розгляді справи, [PERSON] не уповноважувала [PERSON] на підписання від її імені жодних правочинів, зокрема і щодо відчуження останнім шляхом продажу [PERSON] належної їй на праві власності земельної ділянки, не бажала настання відповідних наслідків у виді передачі права власності на своє майно, а також, відповідно, не мала волі на укладання такого правочину, будучи власником, та не отримала кошти від реалізації майна. Таким чином, суд приходить до висновку, що при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24.07.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Чижиковим О.О., зареєстрованим в реєстрі за № 33763, порушено вимоги ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України, та враховуючи, що довіреність, за якою вчинено вказаний договір, визнано судом недійсною, наявні правові підстави визнати такий договір недійсним. Щодо заявленої стороною позивача вимоги про застосування наслідків недійсності правочину шляхом повернення земельної ділянки у власність [PERSON] , слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. (ст. 236 ЦК України). З аналізу положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частина 2 ст. 16 ЦПК України визначає способи захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. З огляду на наведене, повернення земельної ділянки у власність [PERSON] підлягає шляхом визнання за нею права власності на вказану земельну ділянку. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Сторона позивача також просить стягнути з відповідача суму судових витрат, зокрема витрат на надання правової допомоги у розмірі 106 000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 ч. 3 цієї статті визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частинами 2, 3 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд звертає увагу, що за вимогами ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До позовної заяви стороною позивача додано лише ордеру про надання правової допомоги, виданий на підставі договору б/н від 09.07.2021 року, однак ні самого договору, ні рахунку, виставленого адвокатом, чи інших документів, що підтверджують фактичні або неминучі витрати позивача, не надано. Крім того, стороною не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, як визначено чинним законодавством, який би містив назви послуг, витрачений на них адвокатом час та їх вартість, що позбавляє суд можливості перевірити чи є їх розмір співмірним відповідно до вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України. Таким чином, суд вважає, що витрати на правову допомогу у розмірі 106 000 грн. є необґрунтованими та недоведеними, тому не підлягають задоволенню. З урахуванням задоволення позову відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача сплачений при зверненні до суду судовий збір в розмірі по 3455 грн. з кожного.

Outcome: approved