Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-05 00:00:00

У грудні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , про стягнення заборгованості за договором позики, в обґрунтування якого зазначив наступне. 16.05.2020 року між третьою особою [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, згідно умов якого відповідач отримала від третьої особи в позику грошові кошти у розмірі 10000,00 грн., які зобов`язалась повернути в строк до 10.06.2020. Факт отримання укладення договору та факт отримання позики підтверджено розпискою. В оговорений сторонами строк відповідач гроші не повернула. 25.08.2021 [PERSON] відступив право вимоги за вищезазначеним договором позики позивачеві, що підтверджується договором про відступлення права вимоги № 25/08-21, укладеному між позивачем (новий кредитор) та третьою особою (первісний кредитор) 25.08.2021. Згідно п.п. 1.2 договору про відступлення права вимоги первісний кредитор передав новому кредиторові, а новий кредитор прийняв право вимоги до боржника ( [PERSON] ), що належить первісному кредитору, у розмірі 10000,00 доларів США і став кредитором за договором позики оформленого розпискою від 16.05.2020. У зв`язку із тим, що відповідач зобов`язання з повернення позики не виконала, позивач був вимушений звернутись до суду з позовом. Ухвалою судді від 12.01.2022 позовну заяву [PERSON] було прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі, вирішено розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання, встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи. Зазначеною ухвалою суддя постановив відповідача викликати до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України у відповідності до приписів ч. 10 ст. 187 ЦПК України, оскільки зареєстроване місце проживання (перебування) чи місце роботи відповідача невідомі. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення в справі не заперечував. Відповідач, повідомлена про дату, час та місце судового засідання, у судове засідання повторно не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила, відзиву на позовну заяву не подала. З урахуванням вищевикладеного суд постановив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання має містити умови отримання позичальником в борг коштів з зобов`язанням щодо їх повернення та дати отримання коштів. Судом встановлено, що у оригіналі розписки від 16.05.2020 зазначено, що відповідач [PERSON] отримав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 10000,00 доларів США та зобов`язалась повернути позику до 10.06.2020. У вказаній розписці зазначено дату її складення, особу позикодавця та позичальника, суму позики, строк виконання зобов`язання з повернення позики. Розписка підписана відповідачем. Отже, у розписці від 16.05.2020 містить усі істотні умови договору позики та підтверджує факт передання третьою особою відповідачеві в позику грошових коштів в сумі 10000,00 доларів США. Зазначене вище свідчить, що між [PERSON] та відповідачем 16.05.2020 було укладено договорі позики. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. За умовами зазначеного вище договору позики від 16.05.2020 [PERSON] зобов`язалась повернути позику до 10.06.2020. Отже, останнім днем належного виконання зобов`язання з повернення позики є 10.06.2020. Проте у зазначений строк відповідач позику не повернула. Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 ЦПК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦПК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦПК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Укладеним між третьою особою та відповідачем договором позики порядок заміни кредитора (позикодавця) не врегульовано. Частиною 2 ст. 516 ЦПК України передбачено, що у разі якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. У постанові від 12.11.2020 в справі № 154/3443/18 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вказав на те, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Наявна в матеріалах справи копія розписки відповідає оригіналові, наданому позивачем суду для огляду. Отже, перебування у позивача оригіналу розписки свідчить про те, що зобов`язання з повернення позики [PERSON] не виконано. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Позивач визначив розмір заборгованості у національній валюті України у відповідності до курсу гривні до долара США, встановленого Національним Банком України станом на 10.11.2021. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто щодо обставин, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). З урахуванням того, що відповідачем доводи позивача не спростовані, доказів повного або часткового виконання зобов`язання з повернення позики суду не надано, а у позивача перебуває оригінал розписки, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційна розміру задоволених позовних вимог. Доказів понесення інших судових витрат позивачем суду не надано, із заявами про намір подати суду докази витрат, які позивач сплатив або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, протягом п`яти днів після ухвалення рішення, позивач до суду не звертався.

Outcome: approved