Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-13 00:00:00

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить стягнути з відповідачів на свою користь в рахунок відшкодування завданої майнової шкоди 54 078 грн, моральну шкоду 5 000 грн та понесені судові витрати розмірі 840,80 грн. Позов обґрунтовує тим, що на підставі договору дарування від 16.08.2013, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Стулій К.М., зареєстрованого у реєстрі за № 755, номер запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2142488, він є власником квартири [ADDRESS] . 13.08.2018 у його квартирі сталося залиття внаслідок несправного сантехнічного обладнання у розташованій вище квартирі [ADDRESS] за цією ж адресою, про що представниками ЖЕД-210 було складено акт. Власниками квартири [ADDRESS] є відповідачі, які до теперішнього часу в добровільному порядку не відшкодували завдані збитки внаслідок залиття, що згідно з кошторисом по комплексному ремонту квартири, складеному ФОП [PERSON] складають 45 375 грн, розрахунок будівельних і витратних матеріалів - 8 703 грн, а всього - 54 078 грн. Уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд стягнути з відповідачів матеріальні збитки, завдані залиттям квартири у розмірі 54 078 грн відповідно до їх часток права власності на квартиру, а саме з [PERSON] - 18 026 грн, з [PERSON] - 36 052 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27.11.2020 відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви з додатками відповідачем [PERSON] отримано 08.02.2021, [PERSON] - 10.02.2021. Позивач копію ухвали суду отримав 05.02.2021. 17.02.2021 від третьої особи [PERSON] надійшли пояснення, зміст яких аналогічний доводам позовної заяви. 03.03.2021 від відповідачів надійшов відзив на позовну заяву, у якому просили відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що акт про залиття від 16.08.2018 не може бути належним та допустимим доказом, оскільки не відповідає Правилам утримання житлових будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлового господарства від 17.05.2005 № 76, що, на думку відповідачів, узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 2-1974/11. Крім того, вказують на відсутність доказів визначення ступені зношеності ремонту та стану квартири до залиття, а також оцінки вартості пошкоджень та необхідного відновлювального ремонту, а надана позивачем копія договору з капітального ремонту належної йому квартири, в додатках до якого наведений перелік робіт та матеріалів, не узгоджується з переліком пошкоджень, зазначених у акті. Поряд з цим, позивач не надав докази вартості понесених ним витрат на придбання матеріалів та необхідності проведення деяких робіт. Відсутні й докази здійснення позивачем будь-якої оплати та/або розрахунків (чеки, накладні, квитанції до прибуткових касових ордерів) як на користь підрядника, так і на користь будь-яких інших осіб. Тобто не можливо встановити дійсний розмір витрат, понесений позивачем. Також вказують, що за адресою по [ADDRESS] зареєстрований та проживає лише [PERSON] , а відповідачі, які є власниками квартири, зареєстровані за іншою адресою, а тому не відповідають за завдану шкоду в контексті заявлених вимог. Інших заяв по суті справи не надходило. Згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 16.08.2013, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Стулій К.М., зареєстрованого у реєстрі за № 755, номер запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2142488. Актом про залиття, аварію, що трапилась на системі центрального опалення, гарячого (або холодного водопостачання) (далі - Акт), складеного комісією ЖЕД 210 від 16.08.2018 у складі головного інженера Кудояр Р.А., інженера з ремонту [PERSON] та майстра з експлуатації [PERSON] встановлено факт залиття квартири [ADDRESS] , яке сталося 13.08.2018 внаслідок несправного стану сантехнічного обладнання у розташованій вище квартирі [ADDRESS] . Також у акті зазначено, що відповідальність за справний стан такого обладнання несе власник квартири [ADDRESS] (а.с.9). Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25.11.2019 р. співвласниками [ADDRESS] є відповідачі. Зокрема [PERSON] належить 1/3 частини квартири, відповідно [PERSON] - 2/3 частин (а.с.10-11). Позивач посилався на те, що власники квартири, з якої відбулося залиття, спочатку погоджувалися відшкодувати завдані збитки, проте у подальшому відмовилися від вчинення цих дій, на претензії від 12.10.2019 та від 17.02.2020 не реагували. Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди завдано не з його вини. У справах про відшкодування шкоди потерпілі подають докази, що підтверджують факт завдання їм шкоди за участю відповідача, розмір такої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду, при цьому обов`язок доведення відсутності своєї вини несе відповідач. У пункті 2.3.6 Правил утримання житлових будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 р. № 76, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.08.2005 р. за № 927/11207 (далі - Правила), зазначено, що у разі залиття, аварії квартири складається відповідний акт, форма якого затверджена додатком № 4. Відповідно до даного додатку акт повинен містити дані про події, які відбулись, наслідки таких подій, причину залиття, винну особу, яка здійснила неправомірні дії, та підписи осіб, у присутності яких такий акт складено. Як зазначалось вище Актом комісії ЖЕД 210 від 16.08.2018 у складі головного інженера Кудояр Р.А., інженера з ремонту [PERSON] та майстра з експлуатації [PERSON] встановлено факт залиття квартири [ADDRESS] , яке сталося 13.08.2018 р. внаслідок несправного стану сантехнічного обладнання у розташованій вище квартирі [ADDRESS] . Також у акті зазначено, що відповідальність за справний стан такого обладнання несе власник квартири [ADDRESS] (а.с.9). Зокрема у Акті зазначено, що у квартирі позивача внаслідок залиття у житловій кімнаті площею 17, 3 кв.м залито стелю (побілка), стіни (шпалери); у житловій кімнаті площею 11,5 кв. м - стеля (побілка), стіни (шпалери); на кухні стеля (побілка), стіни (частково побілка, частково - олійне фарбування); коридор площею 9,5 кв.м - стеля (побілка), стіни (шпалери); туалет площею 1,4 кв.м - стеля (побілка), стіни (олійне фарбування). Оскільки Акт складений з додержанням процедури його складення за участю представників належної житлово-експлуатаційної організації, у ньому відображені усі факти, що мали бути зазначені, наведені в ньому дані відповідачами не спростовані, а тому суд дійшов висновку, що такий Акт відповідає вимогам, викладених у Правилах, тобто є належним і допустимим доказом заподіяння відповідачами майнової шкоди, у зв`язку доводи відповідачів в цій частині є безпідставними. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України). Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вимогами ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно усталеної судової практики при розгляді позовів про відшкодування шкоди необхідно мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Враховуючи вищевказані норми процесуального законодавства, встановлені фактичні обставини справи, проаналізувавши підстави звернення до суду та норми цивільного законодавства України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд доходить висновку, що цивільне законодавство у деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини особи, яка завдала шкоду (заподіювача шкоди). Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Вкаазаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13.11.2019 р. у справі № 757/31418/15-ц. З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідачів, як власників квартири [ADDRESS] , покладено обов`язок доведення відсутності їх вини у завданні шкоди позивачу. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому чи більшому розмірі. Сума заподіяної майнової шкоди та витрат на проведення оцінки вартості ремонтно-будівельних робіт підтверджується кошторисом по комплексному ремонту квартири, складеному 05.07.2019 р. ФОП [PERSON] і складають 45 375 грн, а також розрахунком будівельних і витратних матеріалів - 8 703 грн, а всього - 54 078 грн (копії яких містяться в матеріалах справи), які суд приймає як доказ, оскільки підстав вважати дані докази неналежними відсутні, а відповідачі не спростовували розмір спричиненої матеріальної шкоди. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до вимог ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини (ст. 1190 ЦК України). За таких обставин, суд, встановивши факт залиття квартири позивача, причину та розмір завданої шкоди його майну та враховуючи, що відповідачі, як співвласники квартири на час виникнення спірних правовідносин, не довели відсутність їх вини у заподіянні шкоди, дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок залиття квартири на загальну суму 54 078 грн. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до ст.141 ЦПК України та доходить висновку про стгнення з відповідачів на користь позивача судового збору у розмірі 840,80 грн в рівних частках. На підставі викладеного та

Outcome: approved