Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-06 00:00:00

До Іванівського районного суду Одеської області 15.11.2021 року звернулась Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, в інтересах малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . При відібрання вказаних дітей від матері [PERSON] , без позбавлення її батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що мати веде асоціальний спосіб життя, уваги вихованню та утриманню дітей не приділяє, зловживає алкогольними напоями, у зв`язку із чим для дітей створені незадовільні умови щодо мешкання, розвитку та вихованню, яки визнані такими , що загрожують життю та здоров`ю дітей. 16 червня 2020 року позивачем, на підставі клопотання та документів наданих Службою з прав дітей Одеської міської ради , зокрема акту обстеження житлових умов та оцінки рівня безпеки малолітніх від 12.06.2020 року було прийнято розпорядження про термінове відібрання дітей. 23 червня 2021 року Київська районна адміністрація Одеської міської ради звернулась до Київського районного суду м. Одеси із позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав та стягнення аліментів. Рішенням суду від 30 вересня 2020 року у справі №947/17108/20 у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав було відмовлено, та постановою Одеського апеляційного суду від 06.05.2021 року рішення в цієї частині залишено без змін, та стягнуті аліменти на утримання дітей по 1/6 від усіх доходів . 06.10.2021 року голові Київської районної адміністрації Одеської міської ради надійшло клопотання від Служби у справах дітей Одеської міської ради про відібрання малолітніх дітей від матері [PERSON] . У судовому засіданні представники позивача та представники третій особи наполягали на задоволенні позову та відібрання дітей. Як було з`ясовано у судовому засіданні неповнолітня [PERSON] , у зв`язку із запровадженням в Україні 24.02.2022 року воєнного стану , у складі інших дітей яки знаходяться під піклуванням Служби у справах дітей, була тимчасово вивезена до Республіці Польща, де перебуває зараза малолітня [PERSON] залишається у місті Одесі. Під час відеоконференції із тимчасовим місцем перебування дітей, вивезених з міста Одеси , у судовому засіданні суд поспілкувався з [PERSON] , яка впевнено виразила бажання повернення до матері хоча і виразила стривоженість у зв`язку із продовження війни на території України та можливу небезпеку, розповіла що спілкується із матерію по телефону, та вважає що мати змінила свій спосіб життя і «закадувалася» від зловживання алкоголю. Відповідач [PERSON] , та її представник, у судовому засіданні заперечували проти задоволення позов наполягаючи на тому, що вона повністю змінили спосіб свого життя, пройшла реабілітацію від алкогольної залежності, знята з обліку у районного нарколога згідно протоколу ЛКК №43 від 01.07.2022 року, має роботу, покращила побутові умови проживання для дітей. На вимоги суду, під час розгляду справи, відповідач здавала аналізи на підтвердження відсутності у її крові та сечі залишків алкогольних напоїв та наркотичних речовин, працівниками Служби у справах дітей додатково було обстежено місце проживання відповідачки та встановлено задовільність умов для проживання дітей, характеристиками від сусідів було підтверджено задовільність ставлення сусідів як до відповідачки так і до її співмешканця , Центр Соціальних служб ОМР надав інформацію про знаходження [PERSON] під соціальним супроводом. Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Відповідно до\~статті 3 Сімейного кодексу України ( далі СК України ) сім`я\~є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Статтею 163 СК України\~визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам. Згідно зі статтями\~11,\~12 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я\~є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів. Відповідно до частини першої\~статті 14 Закону України «Про охорону дитинства»\~діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої\~постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N\~\~789- XII\~(далі - Конвенція про права дитини), зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої\~Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року § 54). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року § 100). У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). ЄСПЛ наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (Hunt v. Ukraine, №31111/04, § 58, ЄСПЛ , від 07 грудня 2006 року). В рішенні ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Також рішення по справі «Савіни проти України» встановлює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року, пункт 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві». Практика ЄСПЛ свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Аналіз наведеного законодавства свідчить про те, що сім`я вважається природним середовищем для розвитку дитини; виховання в сім`ї відповідає найкращим інтересам дитини і тільки коли виявиться, що сім`я є особливо непридатною або неблагонадійною, зв`язки з нею можуть бути перервані. Розлучення дітей з батьками всупереч їх волі можливо тільки за умови, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Згідно з частиною першою\~статті 152 СК України\~право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до\~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. При розгляді даної справи судом у відповідності до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, згідно вимог якої обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, приймаються до уваги обставини встановлені рішенням суду від 30.09.2020 року , яке в частині відмови у задоволені позовних вимог про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , залишено без змін. Так судом було встановлено, що що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Наказами Служби у справах дітей Одеської міської ради №72 та 73 від 28.05.2020 року [PERSON] та [PERSON] взято на облік дітей, які опинилися в складних життєвих обставинах. 12.06.2020 року Службою у справах дітей Одеської міської ради подано клопотання до Голови Київської районної адміністрації Одеської міської ради про невідкладне відібрання [PERSON] та [PERSON] від батьків з позбавленням її батьківських прав. 15.06.2020 року КУ «Центр соціально-психічної реабілітації дітей Одеської міської ради Одеської області» повідомив службу у справах дітей Одеської міської ради про доставлення 12.06.2020 року до них [PERSON] , [INFO] . 16.06.2020 року від КНП «Міський спеціалізований будинок дитини №1» Одеської міської ради до Служби у справах дітей Одеської міської ради надійшло повідомлення про знаходження з 12.06.2020 року у їхньому закладі малолітньої [PERSON] Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, надала до суду висновок за № 1338/01-11 від 22 червня 2020 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітніх: [PERSON] та [PERSON] . Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, і що судом не встановлено свідоме ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків щодо малолітніх дітей. Також зазначеним судом було встановлено, що відповідно до відповідей на запит від КНП «Одеський обласний медичний центр психологічного здоров`я» №165 від 14.08.2020 року, КНП «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради № 725 від 03.08.2020 року, вбачається, що мати малолітніх [PERSON] , 1990 року народження, не знаходяться на обліку у лікаря-психіатра, лікаря-нарколога, інших лікарів-спеціалістів та лікарів. Згідно з випискою з медичної карти стаціонарного хворого №1628, стан [PERSON] при надходженні задовільний, скарг немає. Характеристика вихованки КУ «ЦСПРД ОМР» відносно [PERSON] вказує на те, що дитина кожен день спілкується по телефону. Мати пообіцяла змінити спосіб життя, тому дівчинка сподівається на покращення відносин з мамою та хоче повернутись додому. Відповідно до довідки №725 від 21.12.2020 року КУ «ЦСПРД ОМР», 27.11.2020 року мати, [PERSON] , приходила відвідати малолітню дитину, приносила солодощі і фрукти. У даному випадку, окрім встановлених рішенням суду , при розгляді позову про позбавлення [PERSON] батьківських прав, при розгляді даної справи судом враховується наявність підтвердження продовження поступової зміни самої відповідачки працевлаштування, зміни побутових умов, наявні позитивні характеристики з місця проживання . медичні докази відсутності тривалого зловживання спиртними напоями та наркотичними речовинами, що дозволяє прийти до висновку, що обставини, яки стали підставою для втручання у сімейні відносини відповідачки покращились та не є такими що загрожують дітям. Судом враховується і наполегливе бажання [PERSON] до повернення до матері, приймаючи до уваги десятирічний вік дівчини, що підтверджує її можливість критично ставитись до аналізу певних обставин. У сукупності всі ці обставини дозволяють суду прийти до висновку, що у судовому засіданні не доведено наявність виключених обставин яки б не дозволяли спільному проживання дітей із матерію. Судом також приймається до уваги, що постановою Одеського апеляційного суду від 06.05.2021 року у справі №947/17108/20 , яким було залишено без змін рішення суду про відмов у позбавленні [PERSON] батьківських прав , було покладено на орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування, контроль за виконанням [PERSON] , [INFO] своїх батьківських обов`язків, відносно [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а тому не вбачає необхідності повторного зобов`язання органа опіки та піклування виконання своїх обов`язків, про що просила представник третій особи у судових дебатах. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed