Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-26 00:00:00

Описова частина Короткий зміст позовної заяви В грудні 2020 року заяву [PERSON] , звернувся до суду із зазначеним вище позовом, де просить ухвалити судове рішення, яким стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу у розмірі 5000,00 грн. передану у якості завдатку під час укладання договору оренди жилої нерухомості, 6134,00 грн наданих у рахунок погашення заборгованості по комунальним платежам та судові витрати по справі. Позовні вимоги мотивує тим, що 28 січня 2020 року між ним та [PERSON] було укладено договір оренди жилої нерухомості, а саме однокімнатну квартиру, яка розташована за адресою [ADDRESS] у тимчасове користування з метою використання як жиле приміщення. Оскільки змінились життєві обставин, позивач скористався правом дострокового розірвання договору, попередивши про це власника за місяць., однак при передачі ключів від квартири, кошти, внесені в якості забезпечення виконання його зобов"язань за договором , а саме 5000,00 грн. не повернути безпідставно. Крім того, оскільки договором гне передбачено сплату комунальних платежів, просив стягнути з відповідча кошти, сплачені ним на відшкодування житлово-комунальних послуг. Аргументи учасників справи та рух справи Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги з мотивів, викладених у позові. Зазначив, що добросовісно виконував свої зобов"язання за договором, сплачував комунальні послуги за квитанціями, які йомо надавала відповідач. У зв"язку зі зміною обставин, він за місяць попередив відповідача про те, що більше не має намірів орендувати квартиру. Однак, чоловік відповідачки, який прийшов перевіряти квартиру та забирати ключі, безпідставно не повернув йому кошти у розмірі 5000грн., які вніс на момент укладання договору . Між ними була домовленість, що він одразу вносить 10000,00 грн за перший та останній місяць оренди. Окрім того, він вніс кошти у розмірі 5000,00грн. за останній місяць оренди в вересні, тобто двічі сплатив оренду за останній місяць. Також він регулярно сплачував на рахунок, надайний відповідачем кошти за житлово-комунальні послуги в обсязі та розмірі, які зазначала відповідач. Однак комунальні послуги фактично відповідачем не сплачувались, та постійно рахувалась заборгованість. Відповідач у судове засідання 27.07.2022 року не з"явилась. В той же час, відповідач була присутня в інших судових засіданнях, та скористалась правом подати докази. Так 03 березня 2021 року Дзержинським районним судом міста Кривого РогуДніпропетровської області ухвалено заочне рішення за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів, яким позовні вимоги задоволено частково. стягнуто з [PERSON] суму передану у якості завдатку у розмірі 5000,00 (п`ять тисяч) гривень на користь [PERSON] , стягнуто з [PERSON] суму сплаченого судового збору у розмірі 377,51 грн. (триста сімдесят сім гривень п`ятдесят одна копійка) на користь [PERSON] (а.с.44-45, 47). Ухвалою Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 довтня 2021 року поновлено [PERSON] процесуальний строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення від 03 березня 2021 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів - задоволено. Заочне рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 березня 2021 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів - скасовано і призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідач посилалась на те, що викладені в позові [PERSON] обставини не відповідають дійсності. Вона виконала свої обов`язки як орендодавця відповідно до умов договору, отже не мала підстав для повернення позивачу завдатку у розмірі 5000,00 гривень. У судовому засіданні 11 січня 2022 року відповідач [PERSON] підтвердила, що між нею та позивачем дійсно був укладений договір оренди квартири, а так само дійсно позивач передав їй суму коштів у розмірі 5000,00 грн як завдаток. Однак, оскільки позивач пошкодив майно в квартирі, ці кошти йому не були повернуті. Крім того, вона сплачувала комунальні послуги та може надати квитанції. Договором передбачено обов"язок позивача надавати кошти на покриття комунальних платежів. Просила суд відмовити у задоволенні позову. Крім того, відповідачу було надано час для подання доказів щодо пошкодження майна та витрат на його відновлення, а так само й виконання обов"язку щодо своєчасної сплати комунальних платежів. В подальшому розгляд справи відкладався у зв"язку з запровадженням воєнного стану та відсутності технічної можливості провести судове засідання в режимі відеоконференції. Враховуючи, що відповідачка надала особисто свої пояснення в суді, мала достатньо часу для подання доказів щодо своїх заперечень, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, оскільки явка учасників не визнавалась обов"язковою, а в справі зібрано достатньо доказів для розгляду справи по суті. Фактичні обставини справи, встановлені судами Між сторонами у справі 28 січня 2020 року укладено договір оренди жилої нерухомості у простій письмовій формі, предметом якого була 1-кімнатна квартира, яка розташована за алресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Згідно з пунктом 1.4. Договору термін оренди нерухомості був встановлений з 28 січня 2020 року по 28 січня 2021 року. Відповідно до умов договору (розділ 3) орендна плата складає 5000,00 (п"ять тисяч) грн. на місяць, яка вноситься не пізніше 30-го числа кожного поточного місяця. Згідно з пунктом 3.3. Договору на момент укладання договору позивач передав відповідачу кошти у розмірі 10000,00 грн., що підтверджується матеріалами справи та не оспорюється сторонами. Встановлено, що 28 січня 2020 року позивач сплатив на рахунок відповідача 11000,00 грн, кошти були перераховані на банківську картку [PERSON] - [NUMBER] квитанція № Р24А174154702С47317 від 28.01.2020 року, 5000,00 з яких є орендною платою за період з 28 січня 2020 року по 28 лютого 2020 року (а.с.9) Окрім цього, за період з 01 лютого 2020 року по 29 жовтня 2020 року, позивач на банківську картку відповідача сплачував кошти за оренду квартири в узгодженому сторонами договору розмірі, а так само і комунальні послуги у розмірі, який зазначався відповідачем у листуванні між сторонами, зокрема: - 28 лютого 2020 року 5000,00 грн. орендної плати та 1640,00 грн. комунальні платежі; - 28 березня 2020 року 5000,00 грн. орендної плати та 584,00 грн. комунальні платежі; - 28 квітня 2020 року 5000,00 грн. орендної плати та 646,00 грн. комунальні платежі; - 28 травня 2020 року 5000,00 грн. орендної плати та 633,00 грн. комунальні платежі; - 28 червня 2020 року 5000,00 грн. орендної плати та 674,00 грн. комунальні платежі; - 28 липня 2020 року 5000,00 грн. орендної плати та 647,00 грн. комунальні платежі; - 29 серпня 2020 року 5000,00 грн. орендної плати та 583,00 грн. комунальні платежі; та 28 вересня 2020 року [PERSON] , було здійснено сплату орендної плати що складала 5000,00 грн, та 727 грн. комунальні платежі, які були перераховані на банківську картку [PERSON] - [NUMBER] (а.с. 10-17). Таким чином, позивач повністю сплатив відповідачу орендну плату за період з 28 січня 2020 року по 28 жовтня 2020 року, а так само і витрати на комунальні послуги. Відповідно до пункту 4.1 Договору при достроковому припиненні оренди та розірвання договору кожна із сторін зобов"язана повідомити іншу сторону не пізніше ніж за 30 днів до дати припинення оренди. 29.09.2020 року [PERSON] , через месенджер Viber було повідомлено про бажання достроково припинити оренду та розірвати договір, що відповідало вимогам договору. Вказана обставина визнана сторонами та не заперечується ними. 27 жовтня 2020 року власником квартири здійснено перевірку на справність майна, котре було в квартирі. Належних та допустимих доказів, що позивач пошкодив майно відповідач за період користування квартирою матеріали справи не містять. Отже, судом встановлено, що Позивачем окрім орендної плати та комунальних платежів, сплачено відповідачу 5000,00грн., які на думку позивача є завдатком, та які підлгають поверненню. У свою чергу, Відповідач вважає, що вказані кошти не підлягають поверненню, оскільки відповідач належним чином виконувала умови договору, сплачувала своєчасно комунальні послуги, однак Позивач неналежним чином користувався житлом. Мотивувальна частина Позиція суду та застосовані норми права Відповідно до вимог частин 1 та 2 ст.810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. Відповідно до вимог ч.1 ст.811, ч.1 ст.812 ЦК України договір найму житла укладається у письмовій формі. Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Відповідно до частини 1, 3 ст. 815 ЦК України, наймач зобов`язаний використовувати житло лише для проживання у ньому, забезпечувати збереження житла та підтримувати його в належному стані; своєчасно вносити плату за житло; самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Згідно з статтею 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років. До договору найму житла, укладеного на строк до одного року (короткостроковий найм), не застосовуються положення частини першої статті 816, положення статті 818 та статей 822-824 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними,та умови,які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами ( стаття 629 ЦК України) Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами статті 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання. Отже, завдаток є способом забезпечення виконання зобов`язання та одночасно є способом платежу. Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Внесення завдатку може мати місце лише в разі наявності грошового зобов`язання за договором між сторонами. З огляду на викладене, на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання. За своєю природою аванс - це визначена грошова сума (попередній платіж), яка передається покупцем продавцю, та яка включається до загальної ціни товару. Аванс має протилежні властивості, а саме: якщо певна сума сплачується до укладання основного договору, то ця сума буде авансом. Аванс не виконує забезпечувальну функцію - тобто, якщо договір не укладений з ініціативи будь-якої з сторін, то аванс, безумовно, повертається його власнику. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, яке б мало випливати із вже укладеного договору купівлі-продажу квартири. Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року у справі №6-176цс12. Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Аванс не має забезпечувальної функціє. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові Тому, незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той, хто отримав аванс, повинен його повернути. Так, якщо продавець чи виконавець послуг (робіт) отримали як аванс певну грошову суму, а договір не було виконано, то незалежно від того, з чиєї вини це трапилось і які обставини цьому перешкоджали, аванс у будь-якому випадку підлягає поверненню. Аналогічний правовий висновок міститься у Постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №754/9154/16-ц. Згідно з положеннями статей 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами. В той же час, за змістом статті 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Як вбачається з договору оренди, укладеного між сторонами, в ньому відсутні умови про те, що орендар зобов"язаний сплатити орендодавцю завдаток за користування нерухомим майном. Та обставина, що сторони у справі вважають цю суму саме завдатком, суперечить правовій природі способам забезпечення зобов"язань, оскільки правочин щодо забезпечення виконання зобов"язань має вчинятись виключно у письмовій формі. В той же час, укладаючи договір оренди житлової квартири, сторони не обумовили в ньому обов"язку сплати завдатку у розмірі 5000,00 грн., а отже сума внесена позивачем при укладанні договору у розмірі 5000,00 грн. є нічим іншим як авансом. Відповідач не надала належних та допустимих доказів, зокрема розписок, про те, що при укладанні договору позивачем в якості забезпечення виконання в майбутньому договору оренди внесено завдаток у розмірі 5000,00 грн. Та обставина, що позивач ототожнює завдаток та аванс, не впливає на зміст правовідносин між сторонами, оскільки правочини щодо забезпечення виконання зобов"язань вчиняються виключно у письмовій формі, а правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, зокрема в усній, є нікчемним. Судом встановлено, що на прохання позивача про повернення сплачених коштів при укладанні договору в розмірі 5000,00 грн., які позивач помилково іменує "завдатком", позивач отримав категоричну відмову, однак при цьому виконав всі умови договору, щодо належного утримання майна, яке знаходить в квартирі (п.2.2 Договору), та своєчасно повідомив про дострокове розірвання договору оренди. При ухваленні рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України). При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах. Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Аналогічні висновки викладено і в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 662/397/15-ц від 08 червня 2021 року, висновки якої є оюов"язкові при розгляді справ. За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення 5000,00 грн., які в даному випадку є авансом, підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за комунальні послуги за час проживання, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 815 ЦК України, наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Пунктом 3.5. Договору визначено, що орендодавець самостійно вносить плату за комунальні послуги. В той же час, сторонами договору узгоджено, що саме орендар сплачує орендодавцю усі комунальні послуги за квитанціями НОВА-КОМ (а.с. 8 зворот).. За таких обставин, підстав для стягнення з відповідача на користь позивача коштів, які ним сплачувались відповідачу в рахунок фактично отриманих комунальних послуг, не вбачається. Щодо посилань позивача про те, що відповідач не сплачувала заборгованості за комунальні послуги, то останні відхиляються, оскільки відповідач надала суду докази сплати комунальних платежів. Тому в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошову суму у розмірі 6134,00 грн. слід відмовити. Щодо судових витрат Відповідно до п.1 ч.2, ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial