Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на житлове приміщення по [ADDRESS] , за набувальною давністю. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що починаючи з вересня 1977 року вона використовує та відкрито володіє квартирою [ADDRESS] . Враховуючи, що вона безперервно володіє вказаним вище майном більше 10 років, тому вважає, що наявні підстави для задоволення позову. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 06 січня 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. 03 лютого 2021 року відповідач Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація подала відзив на позов, в якому проти задоволення позов заперечувала, мотивуючи таким. Відповідно до Розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 13 лютого 2015 року № 61 «Про організаційно-правові заходи, пов`язані з виконанням рішення Київради від 09 жовтня 2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» будинок [ADDRESS] є житловим будинком з загальними квартирами, закріплений на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговуванням житлового фонду Дніпровського району м. Києва». Відповідно до викопіювання з поверхового плану квартира [ADDRESS] є окремою однокімнатною квартирою загальною площею 19,4 кв. м, житловою 9,8 кв. м. Згідно відомостей паспорту, Довідки про реєстрацію місця проживання особи [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] , гуртожиток з 31 березня 1994 року. Відповідно до Довідки Національної філармонії від 23 лютого 1998 року № 172 зазначено, що [PERSON] займає ліжко-місце в квартирі [ADDRESS] . Будинок належить РЖУ Дніпровського району, орендарем є Національна філармонія України. На підставі витягу з Розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 03 квітня 2002 року № 283 «Про розгляд заяв громадян та організацій Дніпровського району по квартирному обліку» [PERSON] була знята з квартирного обліку родиною з 2-х осіб для передачі облікової справи на підприємство. Згідно із інформацією, наданою сектором приватизації житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації встановлено, що оформлення документів на приватизацію квартири [ADDRESS] не здійснювалось, свідоцтво про право власності не видавалось. Відповідач стверджує, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Для набуття права власності на житло, яке перебуває у комунальній власності існує порядок приватизації житла. Такий правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц (провадження № 61-24031 св 18). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 18 лютого 2021 року залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство культури України, Національну філармонію України та Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва». Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 вересня 2021 року витребувано у Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» інформацію щодо форми власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] та - адвокат Білан В.І., позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеному у позові, просив суд позовні вимоги задовольнити. 12 липня 2022 року від представника відповідача [PERSON] до суду надійшла заява, в якій вона просила розглянути справу за відсутності представника Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації. Представник третьої особи - Національної філармонії України - Леонтьєв Г.Є., письмово пояснення по справі не виклав, з приводу задоволення позову заперечував. Треті особи - Міністерство культури України, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» в судове засідання свого представника не направили, відзив на позов не подавали. Дослідивши матеріали справи, вислухавши позивача, врахувавши заперечення відповідача, допитавши свідків, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з такого. Згідно із витягом з Рішення виконавчого комітету Дніпровської районної Ради народних депутатів м. Києва від 24 жовтня 1988 року № 715 [PERSON] сім`єю з двох осіб (вона та син) прийнято на квартирний облік - на загальних підставах. Згідно із довідкою від 28 червня 1988 року, [PERSON] проживала і була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 18 січня 1980 року по 29 квітня 1986 року. Відповідно до довідки від 23 лютого 1998 року № 172, виданої Національною Філармонією України, [PERSON] з 24 червня 1988 року проживає і зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , де займає койко-місце у кв. [ADDRESS] належить РЖУ Дніпровського району, орендатор - Національна філармонія України. Згідно із архівним витягом з Розпорядження Дніпровської районної державної адміністрації від 03 квітня 2002 року № 283 «Про розгляд заяв громадян та організацій Дніпровського району по квартирному обліку» [PERSON] була знята з квартирного обліку родиною з 2-х осіб. Підстава: передача облікової справи на підприємство. Відповідно до листа Управління житлово-комунального господарства Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 27 січня 2021 року № 103006-23 встановлено, що оформлення документів на приватизацію квартири [ADDRESS] не здійснювалось, свідоцтво про право власності не видавалось. З листа Міністерства культури і мистецтва України від 05 листопада 2001 року, адресованого Квартирному управлінню Дніпровської районної державної адміністрації встановлено, що для оформлення ордерів мешканцям гуртожитку по [ADDRESS] через Шевченківську районну державну адміністрацію Міністерство культури і мистецтва України просить видати квартирні справи, серед інших, і справу [PERSON] . Вказані квартирні справи були передані до Міністерство культури і мистецтва України (відділ капітального будівництва), що підтверджується листом головного інженера [PERSON] від 29 червня 2017 року. На підтвердження того, що [PERSON] проживає у квартирі [ADDRESS] та здійснює утримання даного житла, позивачем долучено до матеріалів справи квитанції про оплату житлово-комунальних послуг. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що [PERSON] давно проживає за адресою: [ADDRESS] . Ордеру на вказане житлове приміщення у неї немає. Вона відкрито, добросовісно та безперервно володіє даною квартирою більше 10 років. Згідно із частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі № 450/1686/17 та від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Позивач звернулася до суду з позовом на підставі статті344 ЦК України, в якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS] . Стаття 41 Конституції України визначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до вимог статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом та вважається правомірним, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В постанові Верховного Суду від 10 лютого 2020 року у справі № 923/82/19 зазначено, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. При зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років (постанова Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 645/2540/17-ц). Крім цього, пункт 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачає, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. У постанові Верховного Суду від 19 листопада 2021 року у справі № 442/6162/20-ц зроблено правовий висновок, що аналіз поняття добросовісності володіння як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України дає змогу дійти висновку, що добросовісність, як одна із засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України; не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17). Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц (провадження № 61-24031св18) зроблено такий правовий висновок:«Отже суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. У цій справі позивач, вселяючись у спірну квартиру без належних правих підстав, не могла не знати, що квартира належить до комунальної власності, отже власник квартири відомий, і набути право власності на комунальне житло за набувальною давністю у нею не буде правових підстав. Для набуття права власності на житло, яке перебуває у комунальній власності існує порядок приватизації житла. Аналізуючи викладені вище норми закону, суд приходить до висновку про відсутність у позивача [PERSON] правових підстав для визнання за нею права власності на вказане майно в порядку статті 344 ЦК України за набувальною давністю, оскільки вказане майно є комунальною власністю та на праві господарського відання належить Комунальному підприємству «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва». Володіючи інформацією про власника майна, позивач порушив один з основних принципів набувальної давності. Крім того, слід зазначити, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту своїх інтересів, оскільки для набуття права власності на майно, що є комунальною власністю застосовується порядок приватизації житла. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Кнвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які вона посилається, підстав для задоволення позовних вимог про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] , за набувальною давністю, суд не вбачає. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed