Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 22 грудня 2003 року нею за особисті кошти була придбана квартира за адресою: [ADDRESS] , в якій вона зареєстрована на постійне місце проживання з 03 лютого 2004 року. 14 лютого 2004 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, та з 13 листопада 2007 року місце проживання відповідача також зареєстровано у спірній квартирі. 06 квітня 2017 року [PERSON] придбав житло за адресою: [ADDRESS] та з того часу переїхав проживати до належної йому на праві власності квартири. 14 грудня 2018 року [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб, однак відповідач і надалі зареєстрований у належній [PERSON] квартирі, хоча фактично в ній не проживає з 2015 року та не сплачує комунальні послуги. 07 жовтня 2021 року позивач звернулася до Органу реєстрації АО Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА із заявою щодо зняття [PERSON] з реєстраційного обліку, однак у задоволенні такої заяви їй відмовлено. Позивач стверджує, що [PERSON] фактично сам визнає факт його не проживання у належній позивачу квартирі, оскільки, звертаючись до суду з позовом до [PERSON] про визнання правочинів недійсними, зазначає іншу адресу, де він фактично проживає, а тому є таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , оскільки не проживає у цій квартирі з 2015 року, та має у приватній власності інше житло. Оскільки [PERSON] зареєстрований у належній позивачу квартирі, остання не може повноцінно користуватися нею. Крім того, реєстрація відповідача у квартирі покладає на неї додатковий тягар щодо утримання житла, оскільки розрахунок за оплату комунальних послуг здійснюється виходячи з кількості зареєстрованих осіб. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 листопада 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 12 січня 2022 року відповідач [PERSON] подав відзив на позов, в якому з приводу задоволення позову заперечував в повному обсязі, мотивуючи тим, що квартира у якій вони з позивачкою зареєстровані на постійне місце проживання, та яка належить позивачці, придбана за належні йому кошти, та отримана нею у власність шляхом обману, що ним наразі доводиться в судовому порядку. Твердження позивача [PERSON] про те, що придбавши квартиру за адресою: [ADDRESS] відповідач добровільно переїхав проживати до неї, не відповідає дійсності, оскільки ще у 2012 році, придбавши домоволодіння у с. Софіївська Борщагівка вони разом переїхали туди проживати, і лише у 2017 році він змушений був переїхати до вказаної вище квартири, оскільки позивач чинила йому перешкоди у користуванні квартирою Русанівській набережній, а належними їм будинками [ADDRESS] та [ADDRESS] , [PERSON] також заволоділа обманним шляхом. Вказані обставини стали для відповідача [PERSON] підставою для звернення до суду з позовом про оскарження договорів дарування домоволодінь та земельних ділянок, а також шлюбного договору. Укладаючи оспорювані договори дарування, [PERSON] обіцяла переписати на нього спірну квартиру, однак не дотрималася своєї обіцянки. Крім того, відповідач зазначає, що спірну квартиру [PERSON] здає в оренду ще з 2015 року та отримує за неї орендну плату. Сама ж вона весь цей час проживає у будинку у с. Софіївська Борщагівка разом з їхньою спільною дочкою. Крім того, у 2021 році у [PERSON] виникла нагальна потреба проживати за місцем своєї реєстрації, однак до квартири його не впустили, що стало підставою для написання позивачу листа-претензії з вимогою передати йому ключі від квартири та заяви до правоохоронних органів, оскільки дії, що вчиняються позивачкою щодо позбавлення його житла, є протиправними. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 25 січня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Броніцький О.М., позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеному у позові, просив суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Клименко А.В., в судовому засіданні з приводу задоволення позову заперечували, надали пояснення аналогічні викладеному у відзиві, просили у задоволенні позову відмовити. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, допитавши свідків, оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до таких висновків. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 22 грудня 2003 року [PERSON] придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 14 грудня 2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно із договором купівлі-продажу квартири від 06 квітня 2017 року [PERSON] придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на вказану квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 06 квітня 2017 року. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19 жовтня 2012 року. З акту від 08 жовтня 2021 року, складеного мешканцями будинку, встановлено, що [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] не проживає з 01 січня 2015 року. 07 жовтня 2021 року [PERSON] звернулася до Органу реєстрації АО Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА із заявою щодо зняття [PERSON] з реєстраційного обліку, однак 08 жовтня 2021 року у задоволенні такої заяви їй було відмовлено, у зв`язку з відсутністю законних підстав для зняття з реєстрації фізичної особи. Також на підтвердження того, що відповідач фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , позивач долучає до матеріалів позову копію позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання правочинів недійсними, де адресою фактичного місця проживання [PERSON] вказано: [ADDRESS] . З довідок про реєстрацію місця проживання особи, наданих відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, вбачається, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 27 листопада 2021 року [PERSON] надіслав листа позивачу [PERSON] щодо доступу до квартириадресою: [ADDRESS] , де, серед іншого, зазначив, що у разі ненадання доступу до квартири зі сторони [PERSON] , дії позивача будуть розцінені як такі, що чинять відповідачу перешкоди у користуванні житловим приміщенням, що порушує його права та охоронювані законом інтереси. Також 27 листопада 2021 року [PERSON] надіслав лист до Дніпровського управління поліції ГУ НП в м. Києві з проханням з`ясувати, чи на законних підставах (яких саме) в квартирі за адресою: [ADDRESS] проживають сторонні особи, а також провести профілактичну бесіду з [PERSON] про звільнення квартири від сторонніх осіб, надання заявнику дубліката ключів та недопущення в подальшому порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Відповідач [PERSON] , як свідок, дав покази, у яких зазначив, що спірна квартира надається в оренду квартирантам, гроші від якої отримує лише позивач, що спростовує посилання [PERSON] про те, що вона несе тягар утримання спірного житла, оскільки оплата житлово- комунальних послуг здійснюється за рахунок квартирантів, а не позивача. У нього є у власності інше житлове приміщення, але проживати він бажає за місцем законної реєстрації. Позивач чинить перешкоди у користуванні квартирою. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що відповідач є її знайомим, який переоформим багато нерухомого майна на свою колишню дружину. Знає, що він зареєстрований у квартирі за адресою: [ADDRESS] , але не може там проживати, оскільки чиняться перешкоди, там проживають квартиранти. В 2021 році вона та відповідач разом ходили до спірної квартири, двері відчинила незнайома жінка, яка не пустила їх на поріг. Також зазначає, що вона чула, як в телефонній розмові із позивачем відповідач просив віддати йому ключі від квартири та впустити проживати, проте колишня дружина відмовила з посиланням на необхідність отримувати гроші від надання квартири в оренду. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського Суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. The U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла. Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див. рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Аналогічна правова позиція міститься також у Постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження 14-64цс20. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно із частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до пунктів 1,2 частини першої статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є: зокрема, право володіння; право користування (сервітут). Згідно із частиною першою статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. За змістом частини третьої статті 404 ЦК України право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Нормою частини першої статтею 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: зокрема, відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; спливу строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. Відповідно до частини другої, четвертої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом права відповідача, що є членом родини позивача. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц зазначила, що члени сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. При цьому навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Отже, вирішуючи справу про наявність правових підстав для виселення особи з житлового приміщення, суд повинен у кожній конкретній справі здійснити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (аналогічні підходи до вирішення справ у подібних правовідносинах сформулював Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 21 жовтня 2019 року у справі № 452/2387/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 757/19753/15-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 362/3042/17, від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц). Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до вимог частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України). Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя статті 12ЦПК України). Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, Враховуючи викладені вище факти та норми закону суд приходить до такого. Позивачу [PERSON] на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] був зареєстрований в даній квартирі на законних підставах як член сім`ї власника житла. Посилання позивач на те, що відповідач в добровільному порядку переїхав до іншої квартири, що належить йому на праві власності та не користується спірною квартирою з 2015 року не заслуговують на увагу, оскільки [PERSON] звертався до [PERSON] з претензією щодо чинення йому перешкод у користуванні даною квартирою. Вказаний лист-претензію відповідач долучає до відзиву на обґрунтування своїх заперечень щодо заявлених позовних вимог. Крім того, долучає відповідач до відзиву і його звернення до правоохоронніх органів з вимогою про усунення йому перешкоду у користуванні житлом, що також свідчить про те, що відповідач жодним чином цікавиться спірним майном та має намір ним користуватися на законних підставах. Також суд звертає увагу на те, що відповідач [PERSON] звернувся до суду з позовом про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] в період часу з жовтня 2002 року по 14 лютого 2004 року, визнання квартири [ADDRESS] спільною власністю подружжя та визнання права власності на Ѕ частину спірної квартири за [PERSON] , що також не є свідченням того, що відповідач [PERSON] добровільно не користується спірним житлом, і власник майна не чинить йому будь-яких перешкод в цьому. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду доказів того, що невизнання відповідача таким, що втратив право користування належною їй квартирою, у тий чи інший спосіб порушить її право на вільне володіння, користування чи розпорядження належним їй майном, оскільки за власником житла зберігається без обмежень, абсолютне право власності на житло, що не обмежується ні строками, ні територією. В свою чергу, визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, стане надмірним тягарем для відповідача при захисті його порушених прав та законних інтересів. Посилання позивача щодо сплати за відповідача комунальних послуг протягом багатьох років не є правовою підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Важливий принцип для права власності закріплений у положенні статті 13 Конституції України про те, що «власність зобов`язує», що означає, що власник повинен не лише користуватися майном, а й турбуватися про нього. Цей принцип знайшов свій подальший розвиток у статті 322 ЦК України у якій зазначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить. Крім того, не є правовою підставою для задоволення позову і наявність у відповідача у власності іншого житлового приміщення, оскільки особа самостійно визначає своє місце проживання. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , буде порушенням прав відповідача на житло, у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні позову.

Outcome: dismissed