Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-24 00:00:00

Представник Комунального підприємства «Білгород-Дністровськтеплоенерго», звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до [PERSON] , про стягнення заборгованості за опалення, відповідно до ст. ст. 67,68 ЖК України та ст. ст. 80, 509, 525, 639 п.2 ЦК України, ст. 166 п.2 ЦПК України, просить суд: стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за опалення у розмірі 48\~202,25 грн, а також судовий збір у розмірі 2481 грн. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідач являється абонентом КП «Білгород -Дністровськтеплоенерго», яке надає послуги з опалення оселі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідачем послуги належним чином не сплачувались, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 01.10.2021 року становила 48\~202,25 грн. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 29 листопада 2021 року було відмовлено у видачі судового наказу КП «Білгород - Дністровськтеплоенерго», яке звернулося до Білгород-Дністровського міськрайонного суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з боржника заборгованості за опалення. Таким чином за вищевказаний період відповідач повинен сплатити 48 202, 25 грн, згідно тарифів на послуги за опалення для населення. Вказані вище обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з позовом. Відповідач з позовними вимогами не погодилася, надала до суду заяву 09 червня 2022 року, відповідно до якої просить суд застосувати позовну давність, у задоволені позовної заяви відмовити. Свою заяву обґрунтовує тим, що позивач звернувся з позовом до суду 02 лютого 2022 року та просить стягнути з відповідача заборгованість за період з травня 2006 року по 01 жовтня 2021 року, тобто на її думку строк позовної давності за вказаними вимогами сплив. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 лютого 2022 року відкрито спрощене провадження у справи № 495/677/22. Представник позивача в судове засідання надала заяву про розгляд справи у відсутність, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, матеріали справи містять її заяву про застосування строку позовної давності. Суд розглядає справу за відсутність позивача та відповідача, відповідно наданих заяв, за наявними матеріалами справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини справи встановлені судом. Вивчивши матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач являється абонентом КП "Білгород-Дністровськтеплоенерго",\~ яке надає послуги з опалення оселі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . /л.с. 4-5/ Позивач зазначає, що внаслідок неналежного виконання своїх зобов`язань з оплати послуг з опалення оселі, за відповідачем утворилась заборгованість. Згідно з розрахунку заборгованості за опалення відповідача, складеного начальником абонентського відділу КП «Білгород-Дністровськтеплоенерго», станом на 01.10.2021 року заборгованість за опалення відповідача складає 48 202, 25 грн. Відповідач з вказаними вимогами не погодилася, просить застосувати строк позовної давності. Нормативне обґрунтування. Оцінка аргументів сторін, висновки суду. Статтею 526 ЦК України, визначені\~ загальні умови виконання зобов`язання, зокрема, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань. Згідно із частиною першою\~статті 509 ЦК України,\~зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом частини першої статті\~901 ЦК України, частини першої статті\~903 ЦК України,\~за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням. Таким чином, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. З огляду на викладене правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша\~статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.11.2021 року, відмовлено КП «Білгород-Дністровськтеплоенерго» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з відповідача та роз`яснено право позивачу звернутися до суду з вказаними вимогами у позовному порядку. /л.с. 3/ 02.02.2022 року позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Відповідно до положень частини першої\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України\~визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг визначено\~Законом України «Про житлово-комунальні послуги»\~(в редакції, чинній станом на день виникнення спірних правовідносин). Предметом регулювання цього\~Закону\~є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Відповідно до частини першої\~статті 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~регулювання у сфері житлово-комунальних послуг здійснюється на підставі стандартів, нормативів, норм і правил, які встановлюють комплекс якісних та кількісних показників і вимог, які регламентують вироблення та виконання житлово-комунальних послуг з урахуванням соціальних, економічних, природно-кліматичних та інших умов регіонів та населених пунктів. Згідно з статтями\~7,\~13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, зокрема, встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону; визначення виконавця житлово-комунальних послуг відповідно до цього\~Закону\~в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладення договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Згідно ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник, при чому виробник послуг може бути і їх виконавцем. Однак, відповідно до п.1 ч.3 ст. 20 цього Закону, споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Згідно п.3 ч.2 ст. 21 Закону, виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов`язок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. А тому відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення відповідачів, як споживачів від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічна позиція міститься у висновку Верховного суду України викладеним у постанові від 30.10.2013 р. по справі 6-59цс13, про те що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» від 02.06.2005 року тепло транспортуюча організація не має права відмовити споживачу теплової енергії у забезпеченні його тепловою енергією за наявності технічних можливостей на приєднання споживача до теплової мережі, а споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Правовідносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (виконавець), і фізичною та юридичною особою (споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (послуги) регулюються «Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води», затвердженими Постановою КМУ № 630 від 21.07.2005 року. Відповідно до п. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 25 Закону України «Про теплопостачання» від 02.06.2005 року у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії, заборгованість стягується в судовому порядку. Згідно ст.ст. 66-68 ЖК України, п. 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630, ст. ст.20, 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», розділу ІV Постанови КМУ від 24.10.2006 року № 955 «Про затвердження порядку формування тарифів на виробництво транспортування, постачання теплової енергії та послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води», наймачі жилих приміщень зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги, в тому числі за надані послуги з тепло забезпечення, постачання гарячої води, а також абонплати. Згідно з п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення розрахунковим місяцем для встановлення розміру оплати послуг є календарний місяць, плата за який вноситься не пізніше 20 числа наступного за розрахунковим місяцем, якщо договором не встановлено інших строків. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Тобто, згідно із зазначеними правовими нормами споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Між тим, суд погоджується з доводами відповідача про те, що до зобов`язань, що виникли в період з 2002 року по 2018 рік сплив строк позовної давності, з огляду на наступне. Відповідно до\~статті 256 ЦК України,\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до частини першої\~статті 251 ЦК України,\~строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша\~статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга\~статті 252 ЦК України). За правилами\~статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до частини першої\~ статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої\~статті 264 ЦК України\~після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Суди повинні дослідити графік погашення заборгованості та встановити чи передбачають умови договору виконання зобов`язання частинами або у вигляді періодичних платежів, і у випадку вчинення боржником оплати чергового платежу, чи не\~\~свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, а відтак така не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. До вказаного висновку Верховний Суд України дійшов у правовій позиції від 09.11.2016 року по справі № 6-1457цс16, від якої в подальшому не було відступлено Верховним Судом. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позовна давність за вищевказаними вимогами позову про стягнення заборгованості по оплаті за житлово-комунальні послуги, сплату яких визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Матеріалами справи встановлено, що з даною вимогою про стягнення заборгованості позивач звертався у наказному проваджені ще 12.11.2021 року, проте з огляду на перевищення позовної давності з моменту виникнення права вимоги, на підставі ч.1 ст 165 ЦПК України було відмовлено у видачі судового наказу. Намагаючись захистити своє цивільне право, позивач звернувся з вищенаведеним позовом вже 02.02.2022 року. Надаючи оцінку розрахунку заборгованості за опалення [PERSON] вбачається, що нею здійснювались періодичні платежі, остання з яких здійснена в період травень 2007 квітень 2008 року на суму 1, 62 грн. Між тим така проплата свідчить про визнання лише певної частини боргу, адже виходячи з нарахованої заборгованості, вона становить за той же період 669, 43 грн. Переривання строку позовної давності у даній справі не має наслідком додержання такого строку щодо вимог позову про стягнення заборгованості по оплаті за опалення, які є наслідком несплати таких послуг відповідачем у строковий період з січня 2002 року по травень 2018 року. З огляду на вищевикладені приписи та з урахуванням матеріалів справи позивачем пропущено строк позовної давності щодо стягнення з відповідача заборгованості, яка утворилася у вказаний у попередньому абзаці строковий період. Крім того, пунктом першим\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в\~статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого\~статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Всупереч вищенаведених норм, позивачем жодним чином не доведено факту, що він мав будь-які перешкоди у обізнаності порушення свого цивільного права вимоги. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина п`ята\~стаття 267 ЦК України). Проте, позивачем не заявлялись вимоги про поновлення строку позовної давності, з посиланням на поважності пропуску такого. Отже, враховуючи вимоги чинного законодавства, які випливають з обов`язку споживача комунальних послуг сплачувати їх вартість, проте з огляду на період виникнення заборгованості, застосовуючи позовну давність, з підстав, що з моменту виникнення права вимоги минуло більше дев`ятнадцяти років, тобто пропущено строк позовної давності, у зв`язку з тим, що виконання зобов`язання передбачалося частинами, вірним буде стягнення в судовому порядку заборгованості лише за певний період, а саме з травня 2018 року по квітень 2021 року, на суму 22\~366, 14 грн, яка вираховується наступним чином: 7000, 46+6312, 56+9053, 12 грн. Розподіл судових витрат Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням\~пропорційності до\~розміру задоволених\~позовних вимог,\~з відповідача\~на користь\~позивача слід\~стягнути судовий\~збір в\~загальному розмірі\~1148,\~61\~грн,\~що вираховується\~наступним чином:\~48202,\~25\~/заявлені\~позовні вимоги/:22366,14/\~задоволені позовні\~вимоги/=\~2,16;\~ \~/сума\~сплаченого судового\~збору/:2,16=1148, 61 грн. В іншій частині в задоволені позовних вимог позивача - відмовити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial