Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-25 00:00:00

покликаючись на неможливість дійти домовленості з приводу поділу спільного майна подружжя, позивач у поданій до суду 14 січня 2020 року позовній заяві, яка уточнена 16 вересня 2020 року, просить розділити його примусово. Відповідач у поданих письмових поясненнях стверджує, що позовні вимоги не визнає, оскільки дане будівництво є самочинним, а воно не може бути об"єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу між подружжям. вказані земельні діялнки є його особистою приватною власністю. оскільки отримані ним шляхом приватизації земельних ділянокк із земель державної власності в межах норм, всьановлених ст.121 ЗК України. Позивач у суді підтримала позов повністю, згідно вимог уточненої позової заяви просить визнати об"єктами спільної сумісної власності подружжя збудований під час шлюбу. але не прийнятий в експлуатацію житловий будинок [ADDRESS] , що розміщений на земельній ділянці для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5624681500:03:017:0198 площею 0.1699 га /державний акт на право власності на земельну ділянку ЯГ № 373663, яку також визнати об"єктом спільної сумісної власності подружжя, як і земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5624681500:03:017:0400 площею 0.1183 га /державний акт на право власності на земельну ділянку ЯЛ № 820396, та холодильник марки Saturn ST-CF1952U, стягнувши з відповідача грошову компенсацію у 1/2 вартості у розмірі 2 707 грн. 50 коп. По суті спору просить розділити між сторонами будинок відповідно до висновку експертизи, інші будівлі та споруди, та дві земельні ділянки. Показала, що не зважаючи на те, що будинок завершений та придатний для проживання у ньому, відповідач фактично проживає у ньому, він не вводить його в експлуатацію і не зареєстрував право власності на нього з метою уникнення можливості поділу такого майна як об"єкта спільної сумісної власності подружжя. Щодо виникнення другої земельної ділянки, то сільська рада в 2003 році вже після їх одруження дозволила приватизувати ще 12 соток, бо неподалік був склад міндобрив і іншого прзначення для землі не могло бути. Перед початком будівництва саме землемір показав їм місце будівництва і саме так вони будувалися. Представник позивача адвокат О.Теперик, підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, вважає, що правовий аналіз норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об"єкт незавершеного будівництво, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об"єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. На його думку, будівництво проводилося правильно, з усіма дозволами, тому не можна говорити про його самочиність і ця позиція у відповідача виникла лише після проведення експертизи, оскільки фактично він будинок самочинним не вважає, бо у ньому проживає, законно користується всіма комунальними послугами. Вважає, що дана помилка виникла із-за зміни системи координат, технічний збій, а не вина сторін, а щоб усунути цю помилку, необхідна воля відповідача, що у даному випадку відсутнє. Відповідач позов не визнав з підстав, вказаних у письмових поясненнях. Додатково показав, що перед будівництвом землемір вказав межі їх двох земельних ділянок, а не місце будівництва, тому вони самі вибирали місце. де спочатку побудували "времянку". а потім і будинок. Не заперечує, що будинок побудований за спільні кошти подружжя, по затвердженому проекту, зроблені проекти на електро та газопостачання. Стверджує, що він не проти проживання у будинку позивача та їх дітей, але проти проживання батьків бувшої дружини, на чому вона наполягає. Представник відповідача адвокат С.Рудика вважає, що позов не підлягає до задоволення, оскільки позовні вимоги спростовані матеріалами справи, позивачем обраний неправильний спосіб захисту. Відповідно до частини другої статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у пункті 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва), право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Вони мають право на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. По суті спору стверджує, що будівництво є самочинним, оскільки розміщене на городі - земельній ділянці, яка не виділялася для будівництва, та без дозвільних документів, що підтверджено і висновком експерта. покликання сторони позивача на те, що дані неточності виникли із-за різних систем вимірювання, не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не доведено, що у попередній системі були відсутні ці недоліки. Суд, заслухавши їх пояснення, показання свідків, експерта, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, прийшов до таких висновків. Вимоги ст.264\~ЦПК Кодексу зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою. Як встановлено судом і\~дані обставини\~сторонами не\~заперечуються, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 вересня 2003 року по 11 грудня 2018 року, мають трьох дітей, двоє з яких є неповнолітніми на даний час. Під час\~шлюбу набута земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5624681500:03:017:0400 площею 0.1183 га /державний акт на право власності на земельну ділянку ЯЛ № 820396, земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5624681500:03:017:0198 площею 0.1699 га /державний акт на право власності на земельну ділянку ЯГ № 373663, житловий будинок [ADDRESS] , що розміщений на попередньо вказаній земельній ділянці. Також сторонами придбано холодильник марки Saturn ST-CF1952U. Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової інженерно-технічної експертизи № 104/21 від 22.12.2021 року запропоновано 2 варіанти поділу вказаного будинку. Враховуючи, що частина будівель і споруд розташовані на земельній ділянці, що не відповідає цільовому призначенню /для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд/, необхідно цій земельній ділянці площею 0.1183 га з цільовим призначеннмя для ведення особистого селянського господарства змінити цільове призначення на відповідне. Після усунення вказаних неточностей можливо буде провести поділ земельної ділянки відповідно до запропонованих варіантів поділу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Свідок [PERSON] - мати позивача стверджує, що будинок будувався сторонами, з допомогою обох родичів з обох сторін, на час розлучення вже був придатним до проживання, але відповідач не допускає позивача до будинку. Свідок [PERSON] - сусід по спірному будівництву підтвердив, що садибу сторони будували разом. Експерт [PERSON] , підтримуючи свій висновок, показала, що ступінь готовності незавершеного будівництва складає 98 %, з юридичної точки зору це не є самочинним будівництвом. Щодо земельних ділянок, то з 2013 року використовується нова система координат. На даний час обидві земельні ділянки виглядають на ній зміщенними в сторону дороги, будинок частково знаходиться на земельній ділянці, яка має інше цільове призначення. У даному випадку за ініціативою власника сільська рада може змінити цільове призначення земельної ділянки відповідно до ч.3 ст.20 ЗК України. До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України). За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків. Предметом даного спору є віднесення земельних ділянок, будинку, холодильника до об"єктів спільної сумісної власності подружжя та їх вартість, що впливає на розмір можливого відшкодування. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах Сімейного кодексу України. Власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Норми ст.57, 60 СК встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.19, 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2, 3 ст.325\~ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Виходячи з аналізу зазначених норм права, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком, оскільки судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем "поза розумним сумнівом" доведено, що спірне майно придбане під час зареєстрованого шлюбу за спільні кошти подружжя. Закон не містить будь-яких застережень стосовно того, на кого зареєстроване майно. Доказів про те, що відповідач у більшій частині приймав участь у його придбанні, суду не надано. Відповідачем не спростовано, що спірне майно придбане за спільні кошти подружжя. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність порушеного цивільного права позивача. Об`єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача, відповідач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на обґрунтованість позову. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд керувався презумпцією спільності майна подружжя. Встановлено, що земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5624681500:03:017:0400 площею 0.1183, що розташована в с.Великий Житин Рівненського району Рівненської області та холодильник марки Saturn ST-CF1952U придбаний сторонами під час шлюбу, тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, які мають право на його поділ, при цьому частки дружини та чоловіка у зазначеному майні, які являються неподільними речами, є рівними. Оскільки вказана земельна ділянка не підлягає реальному поділу, її слід залишити у спільній частковій власності, а у зв"язку з неподільністю холодильника стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію у розмірі 1/2 вартості. Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16. Разом з тим, неможливість реального поділу будинку у зв"язку з тим, що частина будівель і споруд розташовані на земельній ділянці, що не відповідає цільовому призначенню /для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд/, не призведе до реального захисту прав позивача. Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п.6 ст.3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем не був сплачений судовий збір у зв"язку з тяжким матеріальним становищем. Згідно з п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільнялися позивачі, ) позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Відповідач пільг\~щодо сплати\~судового збору\~не має.\~Оскільки позивач\~за подання\~позову майнового\~характеру до\~суду відповідно\~до положень\~Закону України\~«Про судовий\~збір» мав\~би сплатити\~840 грн. 80 коп., суд при ухваленні рішення присуджує стягнення з відповідача судового збору в прибуток держави у вказаному розмірі. У зв`язку із частковим задоволенням позову з відповідача підлягає стягненню в прибуток держави . З огляду\~на викладене,\~

Outcome: approved