Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-18 00:00:00

До Деснянського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про захист честі та гідності, стягнення моральної шкоди. Вимоги позову обґрунтовує тим, що 01.02.2013 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, про що Відділом РАГС Деснянського РУЮ у м. Києві був зроблений відповідний актовий запис за № 70. 03.09.2014 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний. Сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , який після розірвання шлюбу проживає з матір`ю, тобто відповідачем. 11.11.2014 року Деснянський районний суд м. Києва прийняв рішення по справі № 754/6559/14-ц (провадження № 2/754/3735/14) про стягнення з позивача на користь відповідача аліментів - в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку на утримання сина та в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку до досягнення дитиною трьохрічного віку на утримання [PERSON] 15.10.2015 року Деснянський районний суд м. Києва прийняв рішення по справі № 754/10247/15-ц про зменшення розміру аліментів, які підлягають до стягнення з позивача на користь відповідача, а саме - в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку на утримання сина та в розмірі 1/15 частини всіх видів заробітку до досягнення дитиною трьохрічного віку на утримання [PERSON] . Крім того, оскільки відповідач всіляко перешкоджала спілкуванню позивача з сином, позивач звернувся за захистом своїх батьківських прав до суду і 23.12.2014 року Деснянський районний суд м. Києва виніс рішення по справі № 754/11995/14-ц (провадження № 2/754/4880/14), яким зобов`язав відповідача не перешкоджати позивачу у спілкуванні і у вихованні сина, а також встановив регламент побачень позивача з сином. Саме після спроб позивача почати бачитися з сином відповідач почала здійснюватися заходи по приниженню гідності та честі позивача шляхом розповсюдження недостовірної інформації про останнього та обвинувачення його у вчиненні кримінальних правопорушень та невиконання обов`язку по сплаті аліментів та утриманню дитини. Так, 25.06.2015 року, а потім 19.08.2015 року, відповідачем були подані скарги до Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві, в яких відповідач звинуватила позивача у несплаті[ аліментів. Але вказана в цих скаргах інформація не відповідала дійсності, тобто була недостовірною, та позивач вимушений був спростовувати надану відповідачем інформацію шляхом пред`явлення квитанцій про сплату аліментів. 21.10.2015 року відповідач подала заяву про нібито несплату аліментів позивачем вже до Головного управління МВС України в м. Києві. Викладена в цієї заяві інформація також не відповідала дійсності та позивач також вимушений був спростовувати обвинувачення шляхом пред`явлення квитанцій про сплату аліментів. 22.10.2015 року відповідачем була подана скарга до Управління внутрішньої безпеки ГУМВС України в м. Києві з направленням копії до МВС України, в якої відповідач не тільки звинуватила позивача в черговий раз в несплаті аліментів, але цього разу всіляко ганьбила позивача, звинуватив останнього в отриманні хабара та інших діях, несумісних з посадою позивача на той час, а саме як працівника міліції. І знов позивач був змушений спростовувати звинувачення в несплаті аліментів, а робітники міліції займатися перевіркою викладеної в скарзі відповідача інформації, яка звісно не знайшла свого підтвердження. 08 листопада 2015 року відповідач знов подала заяву до Управління внутрішньої безпеки ГУМВС України в м. Києві з направленням копії до МВС України, зміст якої не дуже відрізнявся від попередніх, з тими ж самими звинуваченнями та ганьбою на адресу позивача. 22.12.2015 року та 29.12.2015 року, достовірно знаючи, що саме цей час визначений судовим рішенням як час спілкування позивача з сином, відповідач викликала поліцію, звинувативши позивача в нібито спробах вдертися до її квартири. 30.04.2016 року відповідач подала заяву до Деснянського УП ГУ Національної поліції в м. Києві, звинуватив позивача в тому, що останній 23.04.2016 року о 17.00 годин погрожував їй фізичною розправою. Але це був час побачення позивача з сином і, знаючи неадекватну поведінку колишньої дружини, позивач запросив бути при цьому побаченні свідків, один з яких знімав події на відео. 04.05.2016 року відповідач, достовірно знаючи, що позивач вже не є співробітником правоохоронних органів, подала скаргу відносно позивача до Управління внутрішньої безпеки м. Києва, звинуватив знов останнього не тільки в несплаті аліментів, але і в поведінці, яка ганьбить міліцію. 24 травня 2016 року відповідач подала в черговий раз заяву до Деснянського УП ГУ Національної поліції в м. Києві про те, що 24.05.2016 року о 17.18 год. нібито за місцем проживання позивач погрожував їй фізичною розправою, при цьому в поясненні вказує що позивача взагалі на місті події не було, але він їй погрожував. Кожного разу інформація, викладена відповідачем в скаргах та заявах, перевірялась працівниками поліції та не знайшла жодного підтвердження, про що свідчать Висновки за результатами перевірки від 19.08.2015 р., 30.12.2015 р., 31.12.2015 р., 07.05.2016 р., 12.05.2016 р., 13.05.2016 р., 31.05.2016 р., копії яких додані позивачем до позовної заяви відповідно до вимог ст. ст.58, 59, 60 ГПК України. Таким чином, відповідач постійно шляхом подання скарг та заяв звинувачує позивача в несплаті аліментів та скоєнні кримінальних правопорушень. При цьому дії відповідача, якими вона бажає досягнути будь-якими засобами поставленої мети зганьбити позивача, вже починають визивати сумнів в її адекватності, тому що коли особа подає заяву про погрози, а в поясненнях вказує, що того, хто їй погрожував, не було взагалі на місті події, то це змушує думати про психічне здоров`я такої особи. Тобто, відповідач регулярно цілеспрямовано умисно розповсюджує відносно позивача неправдиву інформацію, чим принижує гідність та честь позивача, тому що викладена в заявах інформація не тільки недостовірна, але і образлива для позивача, у зв`язку з чим він постійно змушений при зустрічах зі знайомими, друзями та родичами спростовувати брехню, яку поширює відповідач. Дійшло вже до того, що позивач вимушений мати при собі цілодобово папку з квитанціями про сплату аліментів та копії судових рішень на право побачень з сином, щоб пред`являти ці копії представникам державних органів, до яких відповідач постійно пише кляузи. Посилаючись на викладені обставини справи, Позивач просить суд: 1) визнати відповідача винною у поширенні недостовірної інформації відповідно позивача та зобов`язати останню попросити вибачення в судовому засіданні; 2) стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за завдану моральну шкоду. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2016 року відкрито провадження по справі. 06 лютого 2017 року позивачем подана заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивачем уточнено вимогу № 2 в частині визначення розміру компенсації - 100000 гривень. 17 березня 2017 року відповідачем у справі подані заперечення на позовну заяву, відповідно до змісту яких відповідача просила відмовити в задоволення вимог позову посилаючись на їх безпідставність. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17 березня 2017 року було задоволено клопотання позивача та призначено в справі судову психологічну експертизу. Провадження у справі зупинено. 26 березня 2018 року матеріали справи були повернуті суду, разом з висновком № 2456 від 14 березня 2018 року судової психологічної експертизи за матеріалами цивільної справи. Провадження у справі було відновлено. 10 травня 2018 року позивачем подана заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивачем уточнено вимогу № 2 в частині визначення розміру компенсації - 14110,17 гривень. 13 лютого 2019 року позивачем подано відповідь на відзив. 27 березня 2019 року позивачем подано відзив на позовну заяву. Також сторонами протягом розгляду справи подавались письмові пояснення. 04 червня 2019 року за клопотання відповідача була призначена повторна судова психологічна експертиза. Провадження у справі зупинено. 14 грудня 2021 року матеріали справи були повернуті суду, разом з висновком експертів за результатами проведення комісійної судової психологічної експертизи № 19210/19211-61 від 08 грудня 2021 року. Провадження у справі було відновлено. Стороною відповідача в порядку надання доказів було подано суду Висновок спеціаліста психолога від 04 травня 2022 року за результатами рецензіювання висновку № 2456. 21 червня 2022 року позивачем подана заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивачем уточнено вимогу № 2 в частині визначення розміру компенсації моральної шкоди - 50050 гривень. Також позивач просив вирішити питання стягнення судовий витрат та витрат на правничу допомогу. Стороною позивача в порядку надання доказів було подано суду висновок соціально - психологічного дослідження № 08-06-22 моральної шкоди потерпілого. 21 червня 2022 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити ураховуючи уточненні вимоги позову. Також, позивач зазначив, що відповідач протягом більш ніж десяти років постійно тероризувала його, писала необґрунтовані звернення до різних органів, що призвело до його моральних страждань. Також до таких дій приєднувалась її сестра. Додатково, на зауваження представника відповідача позивач пояснив, що у висновку соціально - психологічного дослідження № 08-06-22 моральної шкоди потерпілого, допущено описку в частині посилання на «доньку» в той час як мова йшла про «сина». Письмові пояснення по суті позову залучені до матеріалів справи. Представник відповідача - адвокат Розов О.С. висловлюючи позицію його довірительки, вимоги позову не визнав в повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Також, зазначив, що відповідач [PERSON] надсилала звернення реалізуючи право на захист своїх порушених прав. Зауважив, що у висновку соціально - психологічного дослідження № 08-06-22 моральної шкоди потерпілого є посилання на «доньку сторін» в той час як сторони не мають спільних дітей жіночої статі. Письмові пояснення по суті позову залучені до матеріалів справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позову з огляду на наступне. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул`янов проти України)). Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 01.02.2013 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб. 03.09.2014 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний. Сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , який після розірвання шлюбу проживає з матір`ю, тобто відповідачем. 11.11.2014 року Деснянський районний суд м. Києва прийняв рішення по справі № 754/6559/14-ц (провадження № 2/754/3735/14) про стягнення з позивача на користь відповідача аліментів - в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку на утримання сина та в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку до досягнення дитиною трьохрічного віку на утримання [PERSON] 15.10.2015 року Деснянський районний суд м. Києва прийняв рішення по справі № 754/10247/15-ц про зменшення розміру аліментів, які підлягають до стягнення з позивача на користь відповідача, а саме - в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку на утримання сина та в розмірі 1/15 частини всіх видів заробітку до досягнення дитиною трьохрічного віку на утримання [PERSON] . Між сторонами протягом тривалого часу існують конфлікті відносини. 25.06.2015 року та 19.08.2015 року, відповідачем були подані скарги до Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві, в яких [PERSON] зазначила про несплату позивачем аліментів на утримання сина та просила відкрити відносно позивача кримінальне провадження щодо вчиненні дій, передбачених ч.2 ст. 382 КК України. За результатами перевірки скарги від 19.08.2015 року Начальником ВДІМ Деснянського РУГУ МВС України в м. Києві була надано висновок від 26.08.2015 року, відповідно до змісту якого встановлено що [PERSON] виконує рішення суду. 21.10.2015 року відповідачем була подана скарга до ГУМВС України в м. Києві, в яких [PERSON] зазначила про несплату позивачем аліментів на утримання сина та просила відкрити відносно позивача кримінальне провадження щодо вчиненні дій, передбачених ч.2 ст. 382 КК України. 29.12.2015 року, відповідачем була подана скарга до Деснянського УПГУНП в м. Києві, в якому [PERSON] зазначила про протиправну поведінку позивача, що проявлялась в спробах вдертися до квартири. За результатами перевірки скарги від 29 грудня 2015 року Начальником Деснянського УПГУНП в м. Києві була надано висновок від 31.12.2015 року, відповідно до змісту якого встановлено, що між сторонами існує конфлікт щодо виконання рішення Деснянського районного суду міста Києва щодо участі батька у вихованні дитини. 30.04.2016 року відповідач подала заяву до Деснянського УП ГУ Національної поліції в м. Києві, звинуватив позивача в тому, що останній 23.04.2016 року о 17.00 годин погрожував їй фізичною розправою. За результатами перевірки звернення від 30 квітня 2016 року Начальником Деснянського УПГУНП в м. Києві була надано висновок від 12 травня 2016 року, відповідно до змісту якого встановлено відсутність підтверджень про вчинення позивачем протиправних дій у вигляді погроз. 24 травня 2016 року відповідач подала заяву до Деснянського УП ГУ Національної поліції в м. Києві, звинуватив позивача в тому, що останній 24 травня 2016 року о 17.18 годин погрожував їй фізичною розправою. За результатами перевірки звернення від 24 травня 2016 року Начальником Деснянського УПГУНП в м. Києві була надано висновок від 31 травня 2016 року, відповідно до змісту якого встановлено відсутність підтверджень про вчинення позивачем протиправних дій у вигляді погроз. Також матеріали справи містять висновок по ЄО № 91682 від 22 грудня 2015 року, відповідно до якого 22 грудня 2015 року до Деснянського управління поліції ГУНП в м. Києві надійшло повідомлення, що по [ADDRESS] невідомий стукає в двері. На час розгляду - 30 грудня 2015 року з заявами та повідомленнями до ОВС ніхто не звертався. Відповідно до Розрахунку заборгованості по аліментам № 758/9 від 22.02.2017 року виданого державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби в. Київ, Головного територіального управління юстиції у м. Києві станом на 01.02.2017 року у [PERSON] наявна заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини в розмірі 15700,21 гривня. Відповідно до Розрахунку заборгованості по аліментам № 759/9 від 22.02.2017 року виданого державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби в. Київ, Головного територіального управління юстиції у м. Києві станом на 22.02.2017 року у [PERSON] наявна заборгованість по сплаті аліментів на утримання відповідача в розмірі 4751,47 гривня. Відповідно до Розрахунку заборгованості по аліментам ВП № 47575644 від 21.01.2019 року виданого державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби в. Київ, Головного територіального управління юстиції у м. Києві станом на 21.01.2019 року у [PERSON] відсутня заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини. Згідно з висновками, викладеними експертами у Висновку № 2456 від 14 березня 2018 року судової психологічної експертизи за матеріалами цивільної справи, розповсюдження інформації щодо невиконання обов`язків по сплаті аліментів, вчинення кримінальних правопорушень, не виконання соціальних обов`язків є для позивача психотравмуючими; орієнтовний розмір грошової компенсації може становити 3,79 МЗП. Згідно з висновками, викладеними експертами у Висновку експертів за результатами проведення комісійної судової психологічної експертизи № 19210/19211-61 від 08 грудня 2021 року: надані відповіді на поставлені питання (1-3) не представляється можливим у зв`язку з тим, що не вистачає вихідних даних щоб стверджувати про наявність моральних страждань у [PERSON] , які виникли за обставин вказаних в справі. Встановити орієнтовний розмірі грошової компенсації не представляється можливим. Відповідно до висновку соціально - психологічного дослідження № 08-06-22 моральної шкоди потерпілого, виготовленого Громадською організацією «Спілка фахівців соціологічних та психологічних досліджень» - Лабораторія діагностики моральної шкоди, (2) Честі, гідності та діловій репутації [PERSON] завдана шкода внаслідок повторних, сутяжних та безпідставних звинувачень у вчиненні правопорушень,. В тому числі кримінальних з боку дружини. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Частиною першою статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно з частиною першою статті 28, частиною четвертою статті 32 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Аналогічний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 30 березня 2020 року у справі № 523/9870/18-ц (провадження № 61-20095св19). Позов про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2020 року у справі № 522/16462/17, провадження № 61-186св20 (ЄДРСРУ № 91554881). В свою чергу, під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. В п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Висновок про те, що при розгляді справ аналогічної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є саме сукупність наведених у вказаній Постанові Пленуму обставин, викладено в постанові Верховний Суд від 10 червня 2020 року в справі № 404/3230/16-ц (провадження № 61-47450св18). Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Згідно статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Тлумачення статті 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (частина перша статті 1 Закону України Законом України «Про звернення громадян»). У постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року у справі № 752/5766/16-ц (провадження № 61-9541св19, ЄДРСРУ № 92842129) зазначено, що у разі, якщо особа звертається до юридичної особи із зверненням про проведення перевірки певних обставин і в якому міститься та чи інша інформація, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою права, передбаченого Законом України «Про звернення громадян», а не поширення недостовірної інформації. Аналогічна правова позиція висловлена 24 грудня 2020 року Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 686/20190/18, провадження № 61-11740св19 (ЄДРСРУ № 93879558). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з рішенням Конституційного Суду від 10 квітня 2003 року звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Хоча Конституційний Суд дійшов такого висновку у контексті тлумачення положень Цивільного кодексу 1963 року (стаття 7), який втратив чинність до того, як відбулися оскаржувані події, заявниця могла обґрунтовано сподіватися, що цей висновок так само буде застосовний і до «нового» Цивільного кодексу 2003 року. Така правова позиція підтверджується постановою Пленуму Верховного Суду від 27 лютого 2009 року (SIRYK v. UKRAINE, N 6428/07, § 37, ЄСПЛ, від 31 березня 2011 року). Отже, звернення до правоохоронних органів не можна тлумачити як дії, що порочать честь, гідність та ділову репутацію особи, в разі якщо таке звернення здійснене в рамках закону і спрямоване на захист та відновлення порушених конституційних прав заявника, а викладені у звернені фактичні дані підлягають перевірки та оцінки. Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до розрахунків наданих державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби в. Київ, Головного територіального управління юстиції у м. Києві станом на 22.02.2017 року у позивача [PERSON] наявна заборгованість по сплаті аліментів, як на утримання відповідача та і їх спільного сина. Дана заборгованість розрахована державним виконавцем починаючи з листопада 2015 року. Відповідно до вимог статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до роз`яснень, наданих в п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Згідно п. 7 зазначеної постанови заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» із змінами внесеними постановою № 5 від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зазначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості. Колегія ВС (справі № 303/4076/15-к) вказала, що згідно з чинним законодавством моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, у порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Так, у відповідності із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте, розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Суд також враховує рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ромашов проти України» від 27.07.2004 р. і вважає, що завдана позивачу моральна шкода не може бути виправлена лише шляхом Констатації Судом факту порушення. Крім того, суд констатує, що моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Згідно п.2 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Зважаючи на те, що вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від вимоги про визнання відповідача винною у поширенні недостовірної інформації, яка задоволенню не підлягає, суд позбавлений можливості дійти висновку про обґрунтованість вимоги про стягнення моральної шкоди.

Outcome: dismissed