Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 08 листопада 2014 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №1556. Стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося, у зв`язку з втратою почуття любові, відсутністю взаєморозуміння, взаємоповаги між ними. Фактичні шлюбні відносини та ведення спільного господарства припинилося з лютого 2022 року. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем та збереження шлюбу є неможливим і буде суперечити її інтересам та інтересам дитини, просить після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». Додатково у позові зазначила, що вона на теперішній час не в змозі самостійно матеріально забезпечувати сина для задоволення елементарних потреб дитини у харчуванні, одязі, навчанні, вихованні, лікуванні, а відповідач, в свою чергу, участі в утриманні сина не приймає, у зв`язку з чим просить також стягнути з відповідача на свою користь на утримання дитини аліменти, який останній має можливість надавати, оскільки є людиною працездатною, не інвалід, та не має на утриманні непрацездатних осіб. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні надала пояснення, аналогічні зазначеним у позові, підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Суду пояснила, що з лютого 2022р проживає з дитиною у своєї матері, з чоловіком шлюбні відносини припинені. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечував проти розірвання шлюбу та стягнення з нього аліментів на утримання сина, у розмірі, який заявлено у позові. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] суду надали аналогічні покази, відповідно до яких позивачка дійсно проживає разом з дитиною за однією адресою: [ADDRESS] з лютого 2022р. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків та вивчивши надані письмові докази, оцінивши їх у сукупності, прийшов до наступних висновків. Сторони уклали шлюб 08 листопада 2014 року, який було зареєстровано у Міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 1556, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 08.11.2014. Від вказаного шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 30.04.2015. Спільне життя сторін не склалося, у зв`язку з втратою почуття любові, відсутністю взаєморозуміння та взаємоповаги між ними. На теперішній час подружні відносини між сторонами припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, сторони не бажають зберегти шлюб. Вказані обставини визнаються сторонами. Згідно з ч.3 ст.105\~СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст.112\~СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам та інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст.24\~СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу, що є неприпустимим. Суд, вирішуючи справу про розірвання шлюбу, перш за все виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивачка скористалася даним правом та звернулася до суду з даним позовом. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка не має наміру зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги, що позивачка наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач визнав позов, позов підлягає задоволенню, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Згідно зі ст.113\~СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивачкою надана заява про залишення їй шлюбного прізвища, суд вважає за доцільне залишити позивачці [PERSON] шлюбне прізвище « [PERSON] ». Положеннями ч. 2 ст.114 СК України передбачено, що у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Позивачка разом з сином [PERSON] , [INFO] на час розгляду справи у суді проживають разом за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується показами допитаних у судовому свідків [PERSON] та [PERSON] . Дитина повністю перебуває на її утриманні. Відповідач систематично матеріальної допомоги позивачці на утримання сина не надає. Вказана обставина не заперечувалася та не спростована відповідачем. Відповідно до ст.180\~Сімейного кодексу\~України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1,2 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 1 ст.191\~СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Положеннями ч.2\~ст.182\~СК України\~передбачено,\~що розмір\~аліментів має\~бути необхідним\~та достатнім\~для забезпечення\~гармонійного розвитку\~дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитини не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 4 ст.206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заявлені позивачкою вимоги щодо стягненню аліментів на утримання сина у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття є законними та обґрунтованими, доведені належними і допустимим доказами, а тому підлягають задоволенню. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, судові витрати позивачки по сплаті судового збору в сумі 992,40 гривні повинні бути стягнуті на її користь з відповідача, проте, оскільки позивачкою не заявлена вимога про стягнення з відповідача на її користь судових витрат, судовий збір розподілу не підлягає. Разом з тим, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд присуджує стягнення з відповідача судових витрат, пов`язаних з розглядом справи про стягнення аліментів, від якого позивачка звільнена на підставі п.3 ч.1 си.5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved