Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-13 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до Долинського районного суду Кіровоградської області з позовом до відповідача [PERSON] , треті особи, які не заявляють вимог щодо предмета спору: Олександрівський старостинський округ Долинської міської територіальної громади, Долинський РС УДМС України в Кіровоградській області, у якому (позові) просив: - зобов`язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у користуванні будинком за адресою: [ADDRESS] , який [PERSON] прийняв у спадщину; - виселити [PERSON] з незаконно займаного будинку за адресою: [ADDRESS] , без надання їй іншого житла; - зобов`язати Долинський РС УДМС в Кіровоградській області зняти з реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні\~вимоги позивач\~обґрунтовував тим,\~що йому\~на праві\~приватної власності\~належить житловий\~будинок за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~який він\~отримав у\~спадок після\~смерті своєї\~бабусі [PERSON] ,\~яка померла\~ [INFO] ,\~та право\~власності на\~який зареєстровано\~у встановленому\~законом порядку.З часу прийняття ним спадщини - з червня місяця 2021 року він не може користуватися та проживати у зазначеному будинку, оскільки у ньому, безпідставно, як на його думку, проживає [PERSON] , [INFO] , зі своїм співмешканцем. На його письмове повідомлення від 22.07.2021 про те, що саме він є законним власником зазначеного будинку та, що їй необхідно добровільно знятись з реєстрації за зазначеною адресою та висилитись з сім`єю з даного домоволодіння [PERSON] . Ухвалою від 17.12.2021 зазначену позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаним позовом з постановленням здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження і розпочато підготовче провадження у справі із призначенням підготовчого судового засідання з повідомленням (викликом) учасників справи. Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, зареєстрований у суді 25.01.2022 за вх. № 574/22, у якому відповідач просила відмовити у задоволенні позовних вимог. На обґрунтування заперечень проти позовної заяви відповідач зазначила, що будинок за адресою: [ADDRESS] , був придбаний нею у [PERSON] у 1998 році, що підтверджується розпискою останнього від 21.08.2009. У вказаному будинку вона зареєстрована з 1996 року, що підтверджується даними погосподарських книг. Відповідь на відзив на позовну заяву від позивача до суду не надходила. Пояснення третіх осіб по суті справи до суду не надходили. Ухвалою від 19.04.2022 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні. Треті особи, кожен окремо, звернулись до суду із заявами про проведення судових засідань у даній справі за відсутності їх представників. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. За наведених вище обставин та положень цивільного процесуального законодавства суд дійшов висновку про заочний розгляд справи за відсутності третіх осіб на підставі наявних у суду матеріалів справи. Позивач у судовому засіданні підтримав позов аргументуючи свою позицію аналогічно викладеному у ньому, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі. Додатково повідомив, що коли він намагався потрапити до належного йому домоволодіння у 2019 році для з`ясування питання щодо реалізації свого права власності на нього його покусала собака, яку на території домоволодіння утримує відповідач, що підтверджується медичними документами. Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог аргументуючи свою позицію аналогічно викладеному у відзиві на позов, у задоволені позовних вимог просила відмовити. Додатково пояснила, що домоволодіння належить їй і вона на законних підставах у ньому проживає. Підтвердила, що у 2019 році її собака, яку вона утримує на території домоволодіння дійсно вкусила позивача, який самовільно увійшов на подвір`я. На уточнююче питання головуючого пояснила, що позивач не може вільно потрапити на територію домоволодіння оскільки у дворі у неї собака та не може потрапити до будинку оскільки ключів від нього у позивача не має. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази у справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, враховуючи позиції учасників справи, висловлені ними у процесуальних заявах по суті справи, які було подано до суду, виходячи з положень цивільного процесуального законодавства, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, - суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, з огляду на таке. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Поряд з цим, відповідно до положень ч. 1 - ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами у розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Положеннями ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України, суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Так, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, наданих учасниками справи, судом встановлено такі обставини. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , яка за життя залишила заповіт від 16.03.1984, посвідчений секретарем виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради народних депутатів Долинського району Кіровоградської області, яким заповіла [PERSON] належний їй будинок у селі Новоолександрівка Долинського району Кіровоградської області. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 18.06.2021 приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Величко В.О., та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 262282792 від 18.06.2021 [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Таким чином,\~ [PERSON] ,\~який зареєстрований\~та проживає\~за адресою: [ADDRESS] є законним власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , отриманого ним у спадок. За даними розписки від 24.08.2009, наданої від імені [PERSON] останній підтвердив продаж будинку за адресою: [ADDRESS] . При цьому, судом відзначається, що [PERSON] заперечує написання ним зазначеної розписки. Згідно з\~даними інформаційного\~листа Олександрівського\~старостинського округу\~Долинської міської\~ради Кропивницького\~району Кіровоградської\~області №\~01-30/56\~від 05.11.2021\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~згідно із\~записами картотеки\~Долинського РСУДМС\~прибула на\~територію с.\~Новоолександрівки Долинського\~району Кіровоградської\~області 14.08.1996\~з селища\~Гурівки Долинського\~району Кіровоградської\~області.Інформація, щодо дозволу на реєстрацію громадянки [PERSON] в колишній Новоолександрівській сільській раді, відсутня, але разом з тим, в картотеці Долинського РСУДМ від 20.01.2003 містяться дані про отримання паспорта громадянкою [PERSON] з реєстрацією за адресою: с. Новоолександрівка, Долинського району Кіровоградської області. Згідно з даними з погосподарських книг за № 1 1996-2000 роки, 2001-2005 колишньої Новоолександрівської сільської ради, [PERSON] внесена, як голова домогосподарства, домоволодіння. Відповідно до довідки Новоолександрівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області від 06.11.2019 № 317 за адресою: [ADDRESS] згідно з погосподарського обліку проживає з 01.01.2001 [PERSON] . Відповідно до адресної довідки від 04.12.2021 за даними Долинського сектору УДМС в Кіровоградській області [PERSON] прописана з 20.01.2003 за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, [PERSON] зареєстрована (прописана) та проживає по [ADDRESS] принаймні з 1996 даних про інше матеріали справи не містять, як і відсутні дані про наявність іншого житла чи місця для проживання у [PERSON] . Крім того, відповідно до довідки Олександрівського старостинського округу Долинської міської ради Кропивницького району Кіровоградської області № 02-19/109 від 25.05.2022 [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] та разом з нею зареєстровані та проживають: [PERSON] , 1960 р.н. (співмешканець), [PERSON] , 1982 р.н. (син), [PERSON] , 1984 р.н. (дочка), [PERSON] , 1995 р.н. (син), [PERSON] , 2005 р.н. (онук), [PERSON] , 2012 р.н. (онука). Відповідно до медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] від 21.08.2019 [PERSON] звертався до закладу охорони здоров`я 10.08.2019 та йому було поставлено діагноз: «Укушеные раны левой стопы» (мовою оригінала). При цьому, судом відзначається, що позивач стверджує, а відповідач не заперечує, що у 2019 році дійсно трапився випадок укуса [PERSON] на території домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , собакою, яка утримується [PERSON] . З огляду на наведені вище правовідносини між сторонами, з приводу яких виник спір, судом відзначається таке. Пленумом Верховного Суду України у п. 1 постанови № 7 від 30.05.2008, крім іншого, визначено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Положеннями ст. 524 ЦК УРСР (який був чинним на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] ) передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно з ч. 1 ст. 534 ЦК УРСР (у редакції чинній на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] ) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК УРСР (у редакції чинній на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] ). Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР (у редакції чинній на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] ) прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до умов ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Положеннями ст. 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Враховуючи встановлені обставини справи та наведені положення матеріального права суд констатує, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , як спадщина, яка належить останньому з часу її відкриття, тобто з 12.03.1997. При цьому, у зазначеному житловому будинку зареєстрована та фактично проживаю [PERSON] принаймні з 1996 року. При цьому, позивачем не надано доказів на підтвердження неправомірності реєстрації [PERSON] у житловому будинку, який він успадкував. Положеннями ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що [PERSON] , як законний власник належного йому житлового будинку не може вільно користуватися ним у зв`язку із чиненням перешкод до цього [PERSON] , яка зареєстрована та проживає у зазначеному будинку, шляхом утримання на території домоволодіння собаки таким чином, що це заважає власнику потрапити на територію належного йому домоволодіння, а також неможливістю потрапити у сам будинок за відсутності ключів від вхідних дверей. За таких обставин, враховуючи встановлення фактів чинення перешкод [PERSON] у користуванні, належним йому на праві приватної власності житловим будинком зі сторони [PERSON] , яка зареєстрована та проживає у вказаному будинку, - суд дійшов висновку, що вимога позивача про усунення перешкод у користуванні житлом є обґрунтованою та доведеною, а тому така вимога підлягає задоволенню, що не суперечить чинному законодавству і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, і таке рішення суду у повній мірі відповідає завданню цивільного судочинства, зокрема, щодо справедливого вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав та інтересів фізичної особи. Щодо виселення [PERSON] із належного [PERSON] житлового будинку судом відзначається таке. Положеннями ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Положеннями п. 1 ст. 8 Конвенції гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно зі ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) констатував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Виселення відповідача із будинку, у якому вона проживає з 1996 року, і наразі з членами своєї сім`ї, за відсутності у неї іншого житла чи місця для проживання, з метою усунення перешкод у користуванні своїм майном [PERSON] , який має інше місце проживання, буде для [PERSON] надмірним тягарем та порушуватиме її право на повагу до житла. ЄСПЛ вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). За таких обставин, враховуючи тривале проживання [PERSON] разом із членами своєї сім`ї, у тому числі малолітніми, у житловому будинку, належному [PERSON] , який у ньому не проживає, за відсутності у [PERSON] іншого житла чи місця проживання, суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення позову у частині вимоги про зняття з реєстрації та виселення, а тому така вимога підлягає задоволенню не підлягає, і таке рішення суду у повній мірі відповідає завданню цивільного судочинства, зокрема, щодо справедливого вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту інтересів фізичної особи. Ухвалюючи рішення у справі, суд щодо його умотивованості відзначає, що доводи сторін та інших учасників у даній справі оцінені судом на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин, а відтак, інші доводи ними озвучені у судовому засіданні та зазначені ними у процесуальних заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні ними фактичних обставин справи і норм матеріального права, судової практики та процесуального закону, а тому такі доводи враховуючи, зокрема, практику Європейського суду з прав людини, не вимагають детальної відповіді або спростування.

Outcome: partial