Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, просить суд зобов`язати Національний університет водного господарства та природокористування нарахувати та сплати Єдиний соціальний внесок із середньої заробітної плати [PERSON] за період з 06.08.2018 року по 15.02.2019 року, із загальної суми 85233,18 грн., з помісячною розбивкою, нарахованої згідно із рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15.02.2019 року по справі №569/13347/18, у спосіб визначений чинним законодавством. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 1972 року по 05 липня 2018 року працював в Національному університеті водного господарства та природокористування, відповідно до контракту N° 507 від 29 листопада 2013 року на строк від 29 листопада 2013 року по 28 листопада 2020 року призначений на посаду завідувача кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем Національного університету водного господарства та природокористування, після чого був звільнений з займаної посади у зв`язку із закінченням строку дії контракту. Позивач зазначає, що станом на 28.11.2020 р. після попереднього перерахунку пенсії 01.04.2020 р. набув страховий стаж 24 місяці. За даними Пенсійного фонду України, стаж позивача до 01.04.2020 становив 50 років 3 місяці 11 днів (зараховано по 28.02.2018), на 01.03.2020 р. набув право на перерахунок пенсії і з 01.04.2020 був проведений перерахунок його стажу автоматизованим способом з додаванням страхового стажу 9 місяців (періоди з по 31.07.2018 та з 01.02.2019 по 31.05.2019); після зазначеного перерахунку страховий стаж становить 51 рік 11 днів (зарахований по 28.02.2019). Пенсійний фонд не врахував період в обсязі 15 місяців, коли позивач був звільнений з роботи за рішенням суду: з серпня 2018 р. по січень 2019 р. - 6 місяців та з червня 2019 р. по лютий 2020 р. - 9 місяців. Після скасування наказів про звільнення та поновлення на роботі в НУВГП з 05 липня 2018 р. Постановою Рівненського апеляційного суду від 20.05.2021 року позивачу була нарахована середня заробітна плата за час вимушеного прогулу, яка не була врахована в автоматичному перерахунку стажу пенсійним фондом, а саме: за період з серпня місяця 2018 р. по січень місяць 2019 р. - 6 місяців та з червня 2019 р. по лютий 2020 р. - 9 місяців, що в сумі і складає 15 місяців. Позивачу була нарахована середня заробітна плата за час вимушеного прогулу з часу останнього перерахунку страхового стажу (01.03.2020) по час закінчення дії контракту і звільнення з роботи (28.11.2020) - 9 місяців. Тобто в сумі на час звільнення 28.11.2020 р. позивачу повинні дорахувати 24 місяці страхового стажу, що дає йому право на перерахунок пенсії відповідно до абзаців 1-3 частини четвертої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у разі якого застрахована особа після призначення пенсії продовжувала працювати і перерахунок пенсії проводиться з урахуванням не менше як 24 місяців страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв у роботі. НУВГП не сплатило єдиний соціальний внесок у ПФУ, порушивши право позивача на своєчасний перерахунок пенсії, встановлений ч.4 ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Також свої вимоги представник позивача виклав у відповіді на заперечення від 14.06.2022 року. Не погоджуючись із позовними вимогами, від представника відповідача до суду надійшли заперечення проти позову про зобов`язання вчинити дії по нарахуванню ЄСВ, від 08.06.2022 року. На підставу заперечень зазначає, що у травні 2021 року на виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15.02.2019 року та постанови Рівненського апеляційного суду від 20.05.2021 року у справі №569/13347/18, [PERSON] було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 85233,18 грн., за період з 06.08.2018 року по 15.02.2019 року. Така виплата була здійснена з чітким дотриманням вимог чинного законодавства України. Виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати. Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», п.2.2 «Інструкції зі статистики заробітної плати», затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року №5, тобто, середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Представник відповідача зазначає, що в результативній частині рішення суду було конкретно зазначено суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 85233,18 грн., яка була виплачена у повному розмірі без зменшення утримань на суму податків і зборів аби жодним чином не погіршувати становище працівника, якого поновлено на роботі. Після отримання повної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] як платник податків мав і на даний час має можливість самостійно сплатити ЄСВ та уникнути проблем із нарахуванням страхового стажу. Ухвалою суду від 22.03.2022 року відкрито спрощене провадження по справі, та призначено до розгляду з викликом сторін. У судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву від 13.07.2022 року про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, місце та дату судового розгляду справи був повідомлений належним чином. Згідно з ч.2\~ст.247 Цивільного процесуального кодексу України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Враховуючи наведе, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін. З`ясувавши доводи та аргументи сторін, наведені в заявах по суті справи, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, дослідивши зібрані у справі докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що Наказом по НУВГП К № 454 від 04 липня 2018 року «Про особовий склад» [PERSON] звільнено з посади завідувача кафедри ВГБЕГМС 05.07.2018 року, дію контракту від 29 листопада 2013 року №507 припинено. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15 лютого 2019 року у справі № 569/13347/18 позов [PERSON] до НУВГП про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди задоволено частково, скасувано п.1 наказу по Національному університету водного господарства та природокористування К № 454 від 04.07.2018р. "Про особовий склад" в частині, що стосується звільнення [PERSON] та припинення з ним контракту від 29.11.2013р. №507. Даним рішенням [PERSON] поновлено на посаді завідувача кафедри Національного університету водного господарства та природокористування відповідно до умов контракту №507 від 29.11.2013 року з поновленням попередніх умов праці з 05.07.2018 року, стягнуто з Національного університету водного господарства та природокористування на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 96 431 грн. 70 коп., та 1409 грн. 60 коп. понесених судових витрат. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць за період з 05.07.2018 р. по 05.08.2018 р. в сумі 11198,52 грн. допущено до негайного виконання. У задоволенні решти вимог відмовлено. На підставі рішення суду був виданий наказ по НУВГП від 15.02.2019 р. К№ 00215, яким скасувано п.1 наказу від 04 липня 2018 року К №454 «Про особовий склад» щодо звільнення [PERSON] та припинення з ним контракту від 29 листопада 2013 року №507. Поновлено [PERSON] на посаді завідувача кафедри відповідно до умов контракту від 29 листопада 2013 року №507 з поновленням попередніх умов праці з 05 липня 2018 року. Виконання цього наказу підтверджується платіжним дорученням № 83 від 20 лютого 2019 року про виплату [PERSON] 11198,52 грн. Постановою Рівненського апеляційного суду Рівненської області від 28 травня 2019 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 лютого 2019 року в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано. Постановою Верховного Суду від 10 лютого 2021 року постанову Рівненського апеляційного суду від 28 травня 2019 року скасовано, справу №569/13347/18 передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Рівненського апеляційного суду Рівненської області від 20 травня 2021 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково та стягнуто з Національного університету водного господарства та природокористування на користь [PERSON] 3000 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, в решті рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15.02.2019 р. залишено без змін, апеляційну скаргу Національного університету водного господарства та природокористування від 15.03.2019 р. залишено без задоволення. На підставі цієї постанови Рівненського апеляційного суду від 20.05.2021 р. та рішення Рівненського міського суду від 15.02.2019 р. був виданий наказ по НУВГП від 25 травня 2021 року К М9-641 про поновлення [PERSON] на посаді завідувача кафедри відповідно до умов контракту від 29 листопада 2013 року №507 з поновленням попередніх умов праці з липня 2018 року; бухгалтерії університету виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі середнього заробітку в розмірі 85233,18 грн. за період з 06 серпня 2018 року по 15 лютого 2019 року, понесені судові витрати в розмірі 1409,60 грн., 3000 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди. Виконання цього наказу підтверджується платіжним дорученням №147 від 27 травня 2021 року і випискою з Приватбанку від 29.10.2021 року про виплату [PERSON] 85233,18 грн. При цьому роботодавець не надав Державній податковій службі України в Рівненській області документи, які б підтверджували перерахунок єдиного соціального внеску за зазначений період (з 06 серпня 2018 р. по 15 лютого 2019 р.), що підтверджується витягом з сайту пенсійного фонду України, що свідчить, що за цей період страховий стаж позивачу не зараховано, оскільки роботодавець не перерахував в пенсійний Фонд необхідний внесок. На виконання рішення апеляційного суду від 20.05.2021 був також виданий наказ по НУВГП від 25 травня 2021 року К №-642 про звільнення [PERSON] з займаної посади завідувача кафедри ВГБЕГМС з 28 листопада 2020 року у зв`язку із закінченням строку дії контракту №507 від 29 листопада 2013 року; про проведення остаточного розрахунку і виплати, зокрема, середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30 травня 2019 року по 28 листопада 2020 року. Виконання цього наказу підтверджується платіжним дорученням №148 від 28 травня 2021 року і випискою з Приватбанку від 29.10.2021 року про виплату [PERSON] зазначених сум: 18621,99 грн.; 58511,07 грн.; 234044,31 грн. Згідно відповіді ГУПФУ в Рівненській області від 31.12.2021 року зазначено, що відомості від страхувальника про [PERSON] відсутні за період з серпня 2018 року по січень 2019 року. Відповідно до ст.67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на Забезпечення їх у старості. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій. Згідно з п.1 ст.1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є суб`єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності, їх об`єднання, бюджетні, громадські та інші установи та організації, об`єднання громадян та інші юридичні особи, а також фізичні особи; суб`єкти підприємницької діяльності, які використовують працю найманих працівників. За положеннями ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок. Відповідно до ч.2 ст.20 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства. Відповідно до п.3 ч.1 ст.16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» застрахована особа має право вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку. Умови та порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Згідно з п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується, зокрема, на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами. Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» для осіб, які працюють у сільському господарстві, зайняті на сезонних роботах, виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами, творчих працівників (архітекторів, художників, артистів, музикантів, композиторів, критиків, мистецтвознавців, письменників, кінематографістів), та інших осіб, які отримують заробітну плату (дохід) за виконану роботу (надані послуги), строк виконання яких перевищує календарний місяць, єдиний внесок нараховується на суму, що визначається шляхом ділення заробітної плати (доходу), виплаченої за результатами роботи, на кількість місяців, за які вона нарахована. Зазначений порядок нарахування внеску поширюється також на осіб, яким після звільнення з роботи нараховано заробітну плату (дохід) за відпрацьований час або згідно з рішенням суду - середню заробітну плату за вимушений прогул. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України (в редакції на час звільнення позивача) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього кодексу. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (ч.5 ст.235 КЗпП України). Рішеннями судів у справах № 569/13347/18 позивачу після звільнення з роботи нараховувалася середня заробітна плата за час вимушеного прогулу, однак нарахування та сплату єдиного внеску з цих сум відповідач не здійснив. Виплата працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з вини власника або уповноваженого ним органу передбачена ст.235 КЗпП України, яка встановлює виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у разі поновлення на роботі, зміні формулювання причин звільнення, оформленні трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи. При цьому, ч.2 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не містить виключень, а отже, застосовується у всіх випадках нарахування згідно з рішенням суду середньої заробітної плати за вимушений прогул, зазначених в ст.235 КЗпП України. Суд зауважує, що середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст.2 Закону України «Про оплату праці», а тому нарахування єдиного внеску на такі виплати проводиться відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а не на підставі п.1 ч.1 цієї статті, за якою нарахування здійснюється на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці". Враховуючи, що відповідач не здійснив нарахування та сплату єдиного внеску на нарахований позивачу за рішеннями судів середній заробіток, позовна вимога про зобов`язання оподаткувати єдиним соціальним внеском зазначені кошти обґрунтована та підлягає задоволенню. У відповідності\~до частини\~1 статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому судові витрати пов`язані з розглядом справи потрібно покласти на відповідача.

Outcome: approved