Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-18 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до Мар`янівської селищної ради Луцького району Волинської області про визнання права власності на земельну частку (пай) за набувальною давністю. Позовні вимоги мотивовувала тим, що вона проживає у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею проживала та вела спільне господарство її двоюрідна баба [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. Після смерті [PERSON] позивачка за власні кошти здійснила її поховання, упорядкувала могилу, придбала та встановила пам`ятник. [PERSON] мала у власності земельну частку (пай), що підтверджується копією державного акта серії ІІ-ВЛ №032748 від 02 жовтня 2003 року, виданого їй на підставі розпорядження голови Горохівської районної державної адміністрації від 20 червня 2003 року №185. На сьогоднішній день позивачка продовжує добросовісно та безперервно володіти та відкрито користуватись вказаною земельною ділянкою, утримує її, виробляє сільськогосподарську продукцію на даній ділянці, оскільки завжди проживала та працювала в селі. Інших осіб, які б мали право на дану земельну ділянку, крім позивачки, не має. Відтак, враховуючи, що вона добросовісно, відкрито та безперервно користується і володіє вищевказаною земельною часткою (паєм), що є законним об`єктом цивільних прав, більш як 15 років, просить визнати за нею право власності на земельну частку (пай), яка належала померлій [PERSON] , відповідно до державного акта серії ІІ-ВЛ №032748 від 02 жовтня 2003 року, що складається із двох ділянок із кадастровими номерами 0720880800:01:001:0282 (площею 1,2255 га) та 0720880800:01:001:1282 (площею 0,128 га) в порядку набувальної давності, припинивши державну реєстрацію права власності на земельну частку (пай) (вищевказані ділянки) за [PERSON] . Ухвалою судді Горохівського районного суду Волинської області від 13 квітня 2022 року дану позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою судді Горохівського районного суду Волинської області від 28 квітня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Горохівського районного суду Волинської області від 15 червня 2022 року витребувано від Горохівської державної нотаріальної контори витяги зі спадкового реєстру про наявність спадкових справ до майна померлих спадкоємців [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Горохівського районного суду Волинської області від 28 червня 2022 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивачка в судове засідання не з`явилася, відповідно до письмової заяви від 28 червня 2022 року просила розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала повністю. Представник відповідача, Мар`янівської селищної ради, в судове засідання не з`явився, відповідно до поданої суду заяви відповідач просить розгляд справи проводити у відсутності їхнього представника, заявлені позовні вимоги визнав повністю. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що стверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . До дня смерті [PERSON] проживала без реєстрації в [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , одружена не була. Після смерті [PERSON] спадкоємцем за законом є її син [PERSON] , який помер [INFO] . 12 липня 2001 року [PERSON] склала заповіт на [PERSON] , який посвідчувався в Бужанівській сільській раді Горохівського району Волинської області. Дані факти стверджуються довідкою Мар`янівської селищної ради Луцького району Волинської області №762 від 01 листопада 2021 року. Згідно з інформацією Горохівської державної нотаріальної контори №01-09/228 від 22 червня 2022 року спадкова справа після померлої [PERSON] не заведена. Інформаційною довідкою зі спадкового реєстру стверджується, що 12 липня 2001 року в Бужанівській сільській раді Горохівського району Волинської області від імені [PERSON] посвідчено заповіт за №31. Заповіт чинний. Відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ВЛ №032748, виданого 02 жовтня 2003 року головою Горохівської районної державної адміністрації, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 1,3535 га, що розташована на території Бужанської сільської ради. Як вбачається з листа відділу №4 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Волинській області №3-0.334-256/14-22 від 22 лютого 2022 року, земельна ділянка площею 1,3535 га згідно з Державним актом на право приватної власності на землю ІІ-ВЛ №032748, виданим на підставі розпорядження Горохівської РДА від 20 червня 2003 року №185 та зареєстрованим в Книзі реєстрації державних актів 02 жовтня 2003 року за №715, належить [PERSON] . Дана земельна ділянка являється земельною часткою (пай) та складається з двох ділянок ріллі кадастровий номер 0720880800:01:001:0282 та сінокосу кадастровий номер 0720880800:01:001:1282. [PERSON] просить визнати за нею право власності на земельну ділянку, належну [PERSON] , за набувальною давністю, посилаючись на добросовісне, відкрите та тривале користування земельною ділянкою, належною на праві власності [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, суд приходить до висновку, що позов безпідставний і до задоволення не підлягає з наступних підстав. Згідно з статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Умови набуття права власності за набувальною давністю передбачені у статті 344 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Так, статтею 119 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15-ти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється у порядку, встановленому цим Кодексом. Можна підсумувати, що умовами набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю є: 1) добросовісність користування земельною ділянкою, яке полягає у невчиненні особою перешкод власнику земельної ділянки у реалізації ним свого права власності на це майно протягом 15 років; 2) відкритість користування, яке має бути очевидним для усіх інших осіб; 3) безперервність користування протягом 15 років; 4) відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на цю земельну ділянку. Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18) зроблено висновок, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном. Отже, норми статті 344 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільців за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Зокрема добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Цей висновок Верховний Суд зробив у Постанові від 27 вересня 2018 року по справі №571/1099/16-ц та Постанові від 31 жовтня 2018 року по справі №683/2047/16-ц. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого, його власнику було відмовлено. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року по справі №296/6949/17. Водночас Верховний Суд в своїх рішеннях (зокрема постанові від 29 березня 2018 року у справі №175/4741/16) неодноразово висловлював правовий висновок, згідно якого давність володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. Для встановлення наявності передбачених законом підстав для набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю необхідно, щоб особа, яка посилається як на підставу набуття такого майна за набувальною давністю, згідно з положеннями частини першої статті 81\~ЦПК України довела, що заволоділа майном добросовісно і при цьому її володіння є відкритим та безперервним. Позивач вказує, що з 2002 року відкрито та безперервно користується земельною ділянкою, належною [PERSON] , сплачує податок на землю. Обставини справи свідчать про те, що позивач достовірно знала хто є власником земельної ділянки, яка є предметом спору та на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю. При цьому розуміла, що вона володіє чужою річчю та у неї немає правових підстав для набуття права власності на землю. Смерть [PERSON] та той факт, що свідоцтво про право на спадщину після смерті останньої нікому не видавалось, не давали позивачу підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним. Факт прийняття (чи неприйняття) спадщини після смерті [PERSON] її сином, [PERSON] , який помер у 2011 році, наявність інших спадкоємців, заповіту судом не досліджується, оскільки даний спір не є спором про спадкування. Власником спірної земельної ділянки є [PERSON] і її право власності у встановленому законом порядку не припинено, добровільної її відмови від права власності суду також не було надано. Сам по собі факт самовільного і самоправного користування спірною земельною ділянкою, хоч і здійсненого відкрито і безперервно, не є достатніми підставами для набуття права власності на спірне майно за правилами статті 344 ЦК України. За таких обставин ознака добросовісності володіння позивачем земельною ділянкою відсутня. Водночас, суд звертає увагу, що позивач не надала доказів на підтвердження факту користування нею земельною ділянкою протягом 15 років. Наданий позивачем доказ про сплату податку за землю датований 2020 роком і не охоплює всього того періоду, про який зазначила позивач, тобто 15 років. Окрім цього, із повідомлення про сплату земельного податку [PERSON] неможливо встановити, що податок сплачено саме за спірну земельну ділянку. Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 344 ЦК України набуття права на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом і має свою специфіку. Таким спеціальним законом є Земельний кодекс України. Передання земельної ділянки на підставі ст. 119 ЗК України здійснюється у порядку передбаченому ст. 118 ЗК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №729/608/17 (провадження № 14-648цс18) вказано, що порядок набуття громадянами права власності на земельну ділянку встановлений у ЗК України. Відповідно до статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначається цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначене бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. За змістом положень статті 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або в користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Зокрема, сільські, селищні, міські ради згідно зі статтею 12\~ЗК України передають земельні ділянки у власність або в користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Аналіз цих правових норм дає підстави для висновку про те, що конструкція ст. 119 ЗК України значно відрізняється від конструкції ст. 344 ЦК України та не передбачає жодних переваг для осіб, зазначених у ч. 1 цієї статті, оскільки, навіть, дотримання всіх умов набувальної давності не приводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (ст. 118, 123 ЗК). Ця норма надає таким особам лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передання земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов`язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів, а тим більше не передбачає можливості автоматичного визнання судом права власності на спірну земельну ділянку за набувальною давністю. Судом не береться до уваги факт визнання позову відповідачем, оскільки законодавством чітко визначені підстави набуття відповідними особами права власності за набувальною давністю на земельну ділянку і суди повинні неухильно дотримуватися вказаних вимог законодавства. Більше того визнання права власності на спірну земельну ділянку за позивачем в порушення встановленого ст. 118, 119 ЗК України порядку прямо порушує право Мар`янівської територіальної громади Луцького району Волинської області на дану земельну ділянку, оскільки у разі відсутності спадкоємців у [PERSON] , неприйняття ними спадщини право власності на земельну ділянку в силу ст. 555 ЦК УРСР (враховуючи час смерті спадкодавця) переходить до територіальної громади. Виходячи зі встановлених судом фактичних обставин справи, на підставі документів, долучених до позову, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] , оскільки передбачені законом правові підстави для визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed