Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-18 00:00:00

09.05.2022 представник позивачки [PERSON] адвокат Бухтоярова О.В. звернулася до суду з вищевказаним позовом, який обгрунтувала так. 03.11.2012 між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей - синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Міжгірського районного суду від 20.11.2017 у справі № 302/835/17 шлюб між сторонами розірвано та присуджено стягнення аліментів з відповідача на користь позивачки на утримання двох малолітніх дітей. З 2017 року, з часу розірвання шлюбу, діти сторін проживають з позивачкою. Відповідач, як батько дітей належно їх не забезпечує, аліменти в повному обсязі не сплачує, не бере участь у їх вихованні. Відповідач не надає позивачці дозвіл на виїзд дітей за кордон, за цих підстав сторона позивача покликається на норми сімейного законодавства, ЗУ "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод" та просить суд надати дозвіл неповнолітнім дітям [PERSON] , [PERSON] на виїзд за кордон без згоди і супроводу батька в супроводі матері. Згідно ухвали суду від 24.05.2022 в справі за позовом [PERSON] відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено розгляд справи по суті. 16.06.2022 представник відповідача [PERSON] - адвокат Логай І.І. подав суду відзив з таким обгрунтуванням. Позивачка в позові вказала, що їх діти хворіють і таким рекомендовано оздоровлення в умовах сухого морського клімату, у зв`язку з чим посилається на необхідність виїзду дітей за кордон, та просить надати дітям право виїзду в будь-які країни світу до досягнення 16-річного віку без згоди та супроводу батька. Однак позивачка відповідно до вимог ч.5 ст. 157 СК України має право самостійно, без згоди відповідача, здійснювати з дітьми виїзд за межі України для лікування тривалістю до місяця, за умови належного інформування про мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок, перебування у цій державі, що у повній мірі забезпечує їх права. Яких-небудь особливих обставин, які б вимагали довгострокових виїздів - позивач не наводить. Позивачка неконкретизувала країни виїзду, при цьому дозвіл на тимчасові виїзди дітей за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення, що узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати ВС від 04.07.2018 у справі № 712/10623/17, за цих підстав сторона відповідача просить відмовити у задоволенні позову позивача. Розгляд справи представник відповідача адвокат Логай І.І. просить проводити без участі відповідача [PERSON] та його представника (заява від 19.07.2022). 18.07.2022 сторона позивача подала суду відповідь на відзив відповідача та просить суд не брати до уваги поданий відповідачем відзив та викладені в ньому доводи до уваги при вирішенні справи по суті. Додатково вказала, що діти сторін займаються спортом та потребують згоди на виїзд за кордон з метою участі дітей в спортивних змаганнях з 01.09.2021 по 01.09.2022 увсі країни Шенгенської угоди (зони) та інших країн-членів Євросоюзу, а зокрема Словацької Республіки, Угорської Республіки, Сербії тощо. З метою оздоровлення дітей, та виїзду на спортивні заняття позивачка неодноразово письмово просила відповідача надати їй нотаріально посвідчену заяву про надання їй дозволу/згоди на виїзд за кордон в Єгипет/Арабську Республіку Єгипет та Туреччину/Турецьку Республіку, країни Шенгенської угоди (зони) та інших країн-членів Євросоюзу, однак така заява-згода відповідачем позивачці не надана. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - адвокат Бухтоярова О.В. заявлений позов підтримала просить такий задоволити з підстав викладених в позові та відповіді на відзив. Просить стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати у виді судового збору, за надання правничої допомоги в сумі 10700 грн, та поштові витрати в сумі 440 грн. Докази витрат будуть надані стороною позивача протягом 5-ти днів після винесення рішеня суду. Суд, вивчивши зміст позовних вимог [PERSON] та додані до нього докази, візиву, відповіді на відзив, та заслухавши позицію сторони позивача, дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення з огляду на таке. Судом встановлено, що сторони є батьками малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 20.11.2017 справа № 302/835/17 шлюб між [PERSON] і [PERSON] , який зареєстрований 03.11.2012 у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Міжгірського району Закарпатської області, актовий запис №17. Після розірвання шлюбу між сторонами малолітні діти сторін залишилися проживати разом з матір`ю [PERSON] (позивачкою). Встановлені вище обставини жодною із сторін не оспорюються. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ч.2 ст.10 зазначеної «Конвенції», держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. У відповідності до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні. Згідно ст.313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. У підп. 1 п.4 вищевкзаних Правил регламентовано, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» встановлено можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав та те, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини. Надання такого дозволу фактично позбавляє батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Враховуючи вищенаведене, зокрема те, що у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд малолітніх синів за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дітей сторін за межі України для тимчасового виїзду та перебування за кордоном, а навпаки таке надасть можливість позивачці відвезти дітей за кордон для оздоровлення, то суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково, з врахуванням позиції сторони відповідача щодо обов`язку - умови належного інформування матері дітей про мету виїзду за кордон, державу прямування та відповідний часовий проміжок, перебування у цій державі, що у повній мірі забезпечує та не порушує права та інтереси відповідача, як батька дітей. Такий висновок суду, узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Судові витрати у виді судового збору в сумі 992,40 грн, згідно з статтею 141 ч.1 ЦПК України, слід стягнути з відповідача у користь позивачки, за клопотанням сторони позивача. Також стороною позивача заявлено клопотання про стягнення з відповідача понесених судових витрат за надання правничої допомоги в сумі 10700 грн, та за поштові витрати в сумі 440 грн Докази витрат представник позивача зобов`язався надати суду протягом 5-ти днів після винесення рішеня суду. Тому, за цих підстав, клопотання сторони позивача про стягнення судових витрат за надання правничої допомоги та поштові витрати, буде вирішено після надання суду стороною позивача доказів щодо понесених витрат по справі.

Outcome: partial