Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при відстороненні. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, пояснивши, що вона працює ассистентом вчителя школи І-ІІІ ступенів №309 Дарницького району м. Києва. 5.11.2021 року вона отримала повідомлення школи І-ІІІ ступенів №309 Дарницького району м. Києва №03-01/564 від 2.11.2021 року, в якому було попереджено про відсторонення її від роботи у випадку ненадання таких документів: документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення від COVID-19, документ про наявність протипоказань до проведення відповідних профілактичних щеплень. 12.11.2021 року роботодавцем позивача було ознайомлено з наказом №258-4 від 12.11.2021 року „Про відсторонення від роботи [PERSON] ", згідно з яким її було відсторонено від роботи з 15.11.2021 року без збереження заробітної плати до усунення причин, що зумовили відсторонення. Вважає, що виданий наказ є незаконним, який порушує законні права позивача, а саме: право на працю, право на отримання заробітної плати, трудовим договором, посадовою інструкцією, правилами внутрішнього трудового розпорядку не передбачена вакцинація від COVID-19, винесений з порушенням вимог ст.24; 43 Конституції України, ст.2-1; 32 КЗпП України, ст.12 Закону України „Про захист населення від інфекційних хвороб". За таких обставин просить визнати незаконним та скасувати наказ про відсторонення позивача від роботи, стягнути з відповідача Управління освіти Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації на користь позивача [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу при відстороненні з 15.11.2021 року по день ухвалення рішення. Представник відповідача Управління освіти Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, направивши суду повідомлення про розгляд справи у відсутність представника відповідача (а.с.51), а також надавши відзив на позовну заяву, в який зазначено, що згідно ст.46 КЗпП України та положень Закону України „Про захист населення від інфекційних хвороб" роботодавець має право відсторонити працівника, який відмовляється або ухиляється від проведення обов`язкових профілактичних щеплень від COVID-19. Позивача було попереджено про надання документу, який підтверджує наявність профілактичного щеплення від COVID-19 або документу про наявність протипоказань до проведення відповідних профілактичних щеплень. [PERSON] будь-яких документів не надала, тому була відсторонена вказаним наказом від роботи, при цьому робоче місце її за нею зберігається, але заробітна плата не виплачується. За таких обставин позов не підлягає задоволенню (а.с.52-55). Представник відповідача школи І-ІІІ ступенів №309 Дарницького району м. Києва в судове засідання також не з`явився, направивши суду повідомлення про розгляд справи у відсутність представника відповідача (а.с.58), і також надавши відзив на позовну заяву, який за своїм змістом є аналогічним змісту відзиву на позову заяву відповідача Управління освіти Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації (а.с.60-62). Заслухавши позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Стаття 43 Конституції України зазначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини. Як наголошує ст.2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники мають право на … звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Як зазначає ст.2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання. Як встановлено у судовому засіданні, позивач [PERSON] працює на посаді асистента вчителя школи І-ІІІ ступенів №309 Дарницького району м. Києва, форма працевлаштування - основна, про що свідчить довідка про заробітну плату та інші доходи (а.с.9; 35). Вказане означає, що позивач являється працівником закладу освіти. За змістом пенсійного посвідчення № [NUMBER] позивач є інвалідом 2 групи загального захворювання, термін дії - до 31.07.2022 року (а.с.16; 41). 5.11.2021 року позивач [PERSON] отримала повідомлення школи І-ІІІ ступенів №309 Дарницького району м. Києва №03-01/564 від 2.11.2021 року, в якому було попереджено про відсторонення її від роботи у випадку ненадання таких документів: документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення від COVID-19, документ про наявність протипоказань до проведення відповідних профілактичних щеплень (а.с.34). 12.11.2021 року роботодавцем позивача було ознайомлено з наказом №258-4 від 12.11.2021 року „Про відсторонення від роботи [PERSON] ", згідно з яким її було відсторонено від роботи з 15.11.2021 року без збереження заробітної плати до усунення причин, що зумовили відсторонення (а.с.8; 33). Описані вище обставини були підтверджені позивачем у судовому засіданні, тому вони не підлягають доказуванню при розгляді даної справи в порядку ч.1, ст.82 ЦПК України. В пунктах а), б) статті 10 Закону України „Основи законодавства України про охорону здоров`я" встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Відповідно до частини першої статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається в разі: - появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; - відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; - в інших випадках, передбачених законодавством. До інших передбачених законодавством випадків належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим. Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання. Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам. Статтею 12 Закону України „Про захист населення від інфекційних хвороб" передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень ці працівники у порядку, встановленому законом, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. За змістом п.416 Постанови Кабінету Міністрів України від 9.12.2020 року №1236 „Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2" визначено, що керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками і державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом МОЗ України від 4.10.2021 року №2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників і державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до ст.46 КЗпП України, ч.2, ст.12 Закону України „Про захист населення від інфекційних хвороб" та ч.3, ст.5 Закону України „Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням ч.1, ст.94 КЗпП України, ч.1, ст.1 Закону України „Про оплату праці", ч.3, ст.5 Закону України „Про державну службу"; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 4.10.2021 року №2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Відповідно до даного Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби СOVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійне (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; 4) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управлінні центральних органів виконавчої влади; 5) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціальною захисту для дітей, реабілітаційних закладів; 6) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4.03.2015 року №83. Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби СOVID-19. Позивачем [PERSON] в ході розгляду справи не надано доказів в розумінні ст.76-80 ЦПК України про заборону їй згідно з медичними показаннями щеплення проти коронавірусу. Вказане беззаперечно означає, що позивач, перебуваючи на посаді працівника закладу освіти, підлягає обов`язковому щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Разом з тим у випадку відмови від щеплення - [PERSON] підлягає відстороненню від роботи на підставі в тому числі і на підставі ч.2, ст.12 Закону України „Про захист населення від інфекційних хвороб". Відсторонюючи працівника від роботи, роботодавець повинен діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, а тому в наказі про відсторонення зазначаються підстави та строки такого відсторонення. Керівник зобов`язаний ознайомити працівника з наказом про відсторонення від роботи. У разі коли працівник відмовляється ознайомитися зі змістом наказу або проставити свій підпис у наказі, керівник має скласти акт про відмову працівника ознайомитися з документом. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце. Водночас, законодавством про працю не передбачена така підстава для звільнення, як відсутність у працівника щеплення від гострої респіраторної хвороби C0VID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, або відмова від вакцинації. Отже, зважаючи на те, що позивач [PERSON] , перебуваючи на посаді асистента вчителя школи І-ІІІ ступеню №309 Дарницького району м. Києва та підлягаючи обов`язковому щепленню, відмовилась від щеплення, тому суд вважає, що її відсторонення від роботи було здійснено у відповідності до вимог ст.46 КЗпП України та ч.2, ст.12 Закону України „Про захист населення від інфекційних хвороб". У відповідності до ч.3, ст.32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Як рекомендує п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.1992 року „Про практику розгляду судами трудових спорів" зміненими істотними умовами праці може бути визнане обгрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо). Ствердження позивача про те, що її відсторонення від роботи відбулось з порушенням ст.32 КЗпП України, оскільки відповідач не дотримався 2х-місячного терміну між повідомленням про відсторонення і безпосереднім відстороненням, суд не може покласти в основу рішення, так як 2х-місячний термін за ст.32 КЗпП України надається при зміні істотних умов праці, що включає в себе зміну систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів та найменування посад та інше, а ухилення від проведення обов`язкових профілактичних щеплень від COVID-19 не відноситься до такої зміни. При цьому суд вважає безпідставними доводи позивача, що відповідачем 2 було порушено положення Конституції України. Жодних доказів на підтвердження вказаного позивачем не надано. Директор школи №309 діяла виключно в межах своїх повноважень та у відповідності до вимоги діючих, на момент винесення оскаржуваного наказу, нормативно-правових актів. Крім того, відповідачі не наділені повноваженнями щодо оцінки відповідності чи невідповідності діючих нормативно-правових актів Конституції України. Помилковою також є позиція позивача, що щеплення є добровільним. Щодо обов`язковості вакцинації суд висловив свою позицію у даному рішенні під час оцінки ст.12 Закону України „Про захист населення від інфекційних хвороб" з врахуванням пов`язаних підзаконних актів. Разом з тим, у даному випадку відбулось відсторонення позивача на підставі ст.12 Закону України „Про захист населення від інфекційних хвороб". Вказана підстава є самостійною підставою для відсторонення особи від роботи. Наразі немає жодної правової позиції ЄСПЛ щодо відсторонення від роботи працівника у зв`язку з відсутністю в нього щеплення проти гострої респіраторної хвороби C0VID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. У цьому контексті ЄСПЛ висловлювався лише з процедурних питань. Йдеться про правило №39 Регламенту Суду («interim measures»), яке дозволяє ЄСПЛ негайно вжити тимчасових заходів у разі існування ризику настання непоправного наслідку порушення прав людини. Так, у серпні 2021 року ЄСПЛ відхилив запит про вжиття тимчасових заходів, поданий 672 французькими пожежниками, щодо закону, який передбачає вимогу про обов`язкову вакцинацію для ряду професій, з подальшим відстороненням від роботи в разі її недотримання [Abgrall and 671 Others к. France, запит під заявою № 41950/21). У вересні 2021 року ЄСПЛ розглянув два запити про вжиття тимчасових заходів, які подані медичними працівниками, щодо їхнього обов`язку вакцинації проти Covid-19 для того, щоб мати змогу продовжувати працювати. Згідно з правилом № 39 Регламенту Суду медики просили застосувати тимчасові заходи та негайно зупинити впровадження закону. Проте 6СПЛ відхилив ці прохання, аргументуючи задоволення подібних запитів лише у тих випадках, якщо заявники можуть зіткнутися з реальним ризиком нанесення шкоди (Kakaletri and Others v. Greece, запит під заявою № 43375/21, Theofanopoulou and Others v. Greece, запит під заявою № 43910/21). Разом із цим частково релевантним у цьому контексті є рішення від 15 березня 2012 року у справі «Соломахін проти України» (So/omakhin v. Ukraine, заява № 24429/03), у якому ЄСПЛ сформулював правовий висновок, що обов`язкове щеплення як примусовий медичний захід є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання. Водночас у рішенні від 08 квітня 2021 року у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (Vavricka and Others и. the Czech Republic [GO], заява № 47621/13, і 5 інших) ЄСПЛ вкотре зазначив, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції. Разом із цим, щоб визначити, чи призвело таке втручання до порушення статті 8 Конвенції, суд повинен обґрунтувати доцільність і виправданість таких дій відповідно до абзацу другого цієї статті, тобто встановити: 7) чи є втручання виправданим «відповідно до закону»; 8) чи має воно на меті законні цілі; 9) чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві». Як зазначає ЄСПЛ, оспорюване втручання мало б опиратися на національне законодавство. Водночас закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю (наприклад, рішення від 15 листопада 2016 року у справі «Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки» (Dubska and Krejzova v. the Czech Republic [GO], заяви № 28859/11 і № 28473/12)). Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд вважає, що відмова позивача від здійснення щеплення - суперечить діючим нормативно-правовим актам, є протиправною, та вона викликана виключно небажанням позивача виконувати нормативно-правові акти щодо вакцинації. Жодне з обґрунтувань позивача щодо відсутності необхідності здійснення позивачем, як асистентом вчителя, щеплення - не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. У спорі, що вирішується, індивідуальне право (інтерес) позивача відмовитися від щеплення, протиставляється іншому праву (інтересу) інших вчителів, а також дітей та їх батьків, які провели щеплення для направлення дитини до даного закладу для здобуття освіти, з метою забезпечення загального блага у формі права на охорону здоров'я, що крім іншого гарантоване статтями 3, 27 та 49 Конституції України. За таких обставин суд вважає позовні вимоги необґрунтованими і у їх задоволенні необхідно відмовити. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову в частині визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, тому суд відмовляє і у похідній вимозі від першої про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при відстороненні. Згідно ст.141 ЦПК України оскільки суд відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі, тому стягнення судового збору, від якого була звільнена позивач при зверненні до суду на підставі п.9, ч.1, ст.5 Закону України „Про судовий збір", відноситься за рахунок держави.

Outcome: dismissed