Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-12 00:00:00

В липні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину удаваним та визнання права власності на земельну ділянку і садовий будинок, посилаючись на те, що у зв`язку із укладенням удаваного правочину та зловживанням довірою позивача відповідачкою по справі [PERSON] були порушені права позивача. Так, у 2016 році позивач уклав домовленість із [PERSON] , яка на час укладення домовленості мешкала разом із позивачем в одній квартирі на праві проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із сином позивача - [PERSON] . За вказаною домовленістю у позивача виник обов`язок здійснити відчуження садової земельної ділянки та садового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яка на момент укладення домовленості належала співвідповідачам по справі, на користь відповідачки, яка в свою чергу мала доглядати [PERSON] . На час укладення домовленості позивача із [PERSON] позивач уклав попередній усний договір купівлі - продажу спірного майна, за яким сплатив аванс у розмірі 5 000,00 (п`ять тисяч) доларів США на корись співвідповідачів. З метою виконання домовленості між [PERSON] та [PERSON] щодо догляду позивача, [PERSON] сплатив за спірне майно співвідповідачам та в подальшому співвідповідачі уклали договір купівлі продажу земельної ділянки та садового будинку. У якості гарантії, на випадок невиконання обов`язку щодо довічного утримання, на ім`я позивача [PERSON] було оформлено генеральну довіреність з правом відчуження на розсуд [PERSON] . Однак у січні 2019 року [PERSON] залишила м. Одесу та не повернулась до часу подачі позовної заяви. У зв`язку з наведеним та з урахуванням наданого уточненого позову, позивач просить задовольнити уточнений позов, визнати договір купівлі - продажу від 15.02.2016 року на земельну ділянку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка №2046 недійсним; визнати договір купівлі - продажу від 15.02.2016 року на садовий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка № [NUMBER] недійсним; визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку та садовий будинок, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Представник відповідача [PERSON] адвокат Костенко О.О. надав заяву про застосування строків позовної давності посилаючись на те, що оскаржувані позивачем правочини купівлі - продажу були укладені 15.02.2016 року та він був обізнаний щодо їх укладення. Також, представник відповідача подав до канцелярії суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вони не згодні з позовними вимогами та просять відмовити в задоволенні позову в повному обсязі посилаючись на порушення строків позовної давності, а також на те, що між [PERSON] та позивачем жодних домовленостей, що носили б характер обов`язку відносно позивача довічного утримання не було, оскільки позивач маючи власного сина не потребував сторонньої опіки та до позовної заяви не було надано жодного доказу на підтвердження того, що між позивачем та відповідачкою склалися цивільно - правові відносини, що мали б ознаки довічного утримання. Також представник відповідача вказує, що позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним має довести факт укладення правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно - правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати іншій правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Представник відповідача вказує, що позивач не є стороною оскаржуваних ним правочинів купівлі - продажу та ним не вказано, яке саме його право було порушено, в чому ймовірне полягає та не надано жодного аргументу на користь того, що його порушене право може бути встановлено шляхом визнання договорів недійсними. Крім того, представник [PERSON] вказує, що надана позивачем копія довіреності до матеріалів позовної заяви була видана відповідачкою на ім`я [PERSON] після того, як він запропонував їй допомогу на правах старшого члена сім`ї, оскільки вона дійсно з 2002 року проживала спільно однією сім`єю з [PERSON] (сином позивача) в одній квартирі без реєстрації шлюбу. Вела спільне господарство, спільні обов`язки у родині, мала спільний побут, як з сином позивача так із позивачем. Однак, після погіршення стосунків скасувала довіреність. Представник відповідача також вважає, що надана позивачем копія розписки [PERSON] та наявні в матеріалах справи її власноручних пояснень відмінні та ставлять під сумнів їх ідентичність. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 24.07.2019 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 13.07.2021 року постановлено розгляд даної справи у заочному порядку. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, уточнені позовні вимоги просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином за місцем реєстрації, надала заяву про визнання позову в повному обсязі, просила розглянути справу за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином за місцем реєстрації, надав заяву про визнання позову в повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином за місцем реєстрації, надала заяву про визнання позову в повному обсязі, просила розглянути справу за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином за місцем реєстрації, про причини неявки в судове засідання не повідомила. За даних обставин суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін та без здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписуючого засобу, відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, перевіривши матеріали справи вважає, що уточнені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак. Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду. Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо. Згідно з частиною другою статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів, в тому числі, вільне волевиявлення учасника правочину. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат. Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України). У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Встановлено, що 15 лютого 2016 року між [PERSON] , що діяла від свого імені та від імені [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0540 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер земельної ділянки 5122783800:01:005:0334, що розташована за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано в реєстрі за №4-161, посвідчений державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Панчевим К.Л. 15 лютого 2016 року між [PERSON] , що діяла від свого імені та від імені [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу садового будинку загальною площею 119,3 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано в реєстрі за №4-158, посвідчений державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Панчевим К.Л. Звертаючись до суду з позовом про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, [PERSON] посилався зокрема на те, що саме він здійснив оплату вартості земельної ділянки та садового будинку за рахунок належних йому особистих коштів, що підтверджується розпискою та письмовими поясненнями [PERSON] . Також, згідно наданих письмових пояснень відповідача [PERSON] , наданих характеристик на ім`я позивача, підтверджень відповідачів [PERSON] , [PERSON] , у вказаному садовому будинку знаходився позивач та сплачував всі необхідні платежі самостійно. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц (провадження № 61-14680сво20) Верховний Суд дійшов такого правового висновку: удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину. За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 01 серпня 2019 року у справі № 638/14632/14-ц (провадження № 61-12947св18). Враховуючи вищевказане, особа, звертаючись із позовом до суду, має право пред`явити таку вимогу на захист свого цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення, і призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. 77-80 ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У рішенні ЄСПЛ у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до частини другої ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину удаваним та визнання права власності на земельну ділянку і садовий будинок підлягає задоволенню, оскільки позивачем надано достатньо доказів, які б дозволили дійти обґрунтованого висновку про те, що правочини були удаваними.

Outcome: approved