Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-24 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про стягнення на користь [PERSON] з Держави Україна за рахунок коштів державного бюджету 150000,0 гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю органу досудового розслідування. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 31.01.2017 року він подав заяву до Галицького ВП ГУНП у Львівській області про вчинення слідчим СВ Галицького ВП ГУНП у Львівській області [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.382 КК України. Відомості до ЄРДР не вносились та він вимушений був звернутись з відповідною скаргою до слідчого судді. Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 13.03.2017 року, зобов`язано Галицький ВП ГУНП у Львівській області внести до ЄРДР відомості на підставі його заяви від 31.01.2017 року, після чого досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні проводилось Прокуратурою Львівської області, правонаступником якого є Львівська обласна прокуратура, а в подальшому - ТУ ДБР у м.Львові. Загалом досудове розслідування у кримінальному провадженні триває понад п`ять років, протягом яких скасовано одинадцять постанов про закриття кримінального провадження. Надмірна тривалість досудового розслідування та його неефективність спричинили йому моральні страждання. Він вимушений подавати різного роду заяви, звернення та скарги, через що постійно хвилюється, відчуває неспокій та роздратування, витрачає багато особистого часу на боротьбу із неправомірною поведінкою органу досудового розслідування. Пригнічений тим фактом, що після скасування постанов про закриття кримінального провадження, слідчий повторно виносить аналогічну постанову. Усе це негативно вплинуло на нього, виснажило психологічно, створило відчуття незахищеності та непотрібності, погіршило його слабке фізичне здоров`я. Глибину моральних страждань оцінює до розміру 150000,0 гривень, які просить стягнути з Держави Україна. Відповідач ТУ ДБР у м.Львові не погодилось та подало відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. Вважає позовні вимоги недоведеними, оскільки відсутній причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою. Крім того, нездатність будь-якого розслідування дійти певних результатів не свідчить про його неефективність, оскільки зобов`язання розслідувати, це зобов`язання не результату, а засобів. Позивач не визнавався потерпілим у кримінальному провадженні, тоді як безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ч.2 ст.382 КК України є інтереси правосуддя, а не інтереси позивача. Відтак, позивач не може вважатись потерпілим і йому не могла бути спричинена моральна шкода. Просить у задоволенні позову відмовити. Відзив практично аналогічного змісту надіслав на адресу суду відповідач Львівська обласна прокуратура, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. Також просить відмовити у задоволенні позову. Відповідач Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області подав відзив на позов в електронній формі через систему «Електронний суд». Як вбачається\~із Закону\~України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення поетапного впровадження Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи» від № 1416-ІХ від 27.04.2021 року внесено зміни до ч.7 ст.43 ЦПК України, та викладено таку у наступній редакції «У разі подання до суду документів в електронній формі учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів». Разом з тим, відповідно до вимог ч.7 ст.43 (яка діяла на час подання відзиву по даній справі), ч.4 ст.178 ЦПК України відповідачем копія відзиву не скерована іншим учасникам процесу. За таких обставин, відзив відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області слід залишити без розгляду. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування не надходило. Позовна заява поступила до суду 08.06.2022 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 10.06.2022 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (т.1 а.с.181-184), в тому числі про обов`язок подати усі наявній у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів. Таким чином суд виконав вимоги ст.221 ЦПК України. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. З огляду на характер спірних правовідносин, справа є малозначною, а оскільки вирішенню підлягали виключно питання права, суд з посиланням на відповідну практику ЄСПЛ при відкритті провадження визнав недоцільним проведення судового засідання та визначив, що розгляд справи проводитиметься без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Одночасно, сторонам було роз`яснено право ініціювати розгляд справи з викликом сторін. Відповідач Львівська обласна прокуратура скористався таким правом, подавши клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. З огляду на відсутність належного обґрунтування, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 07.07.2022 року (т.2 а.с.9-10), у задоволені такого клопотання відмовлено. В силу вимог Закону та враховуючи ціну позову дана справа є малозначною, а тому, відповідно до вимог частини третьої статті 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому, що в силу вимог ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 31.01.2017 року позивач подав до Галицького ВП ГУНП у Львівській області заяву про вчинення слідчим СВ Галицького ВП ГУНП у Львівській області [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.382 КК України (т.1 а.с.19-20). Відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань не внесені, про що позивача повідомлено листом від 17.02.2017 року (т.1 а.с.21-22). На підставі відповідної скарги позивача, ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 13.03.2017 року (т.1 а.с.23-24), зобов`язано Галицький ВП ГУНП у Львівській області вжити передбачені ч.1 ст.214 КПК України заходи щодо внесення до ЄРДР заяви позивача від 31.01.2017 року. На виконання вимог цієї ухвали внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42017141040000027 від 22.03.2017 року, за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.382 КК України (т.1 а.с.42). Кримінальне провадження неодноразово закривалось і кожна з цих постанов була скасована постановою прокурора вищого рівня та ухвалами слідчих суддів, які долучені до матеріалів справи (т.1 а.с.25-27, 28-29, 33, 34-37, 38-39, 63-64, 73-75, 84-86, 101-104, 124-125, 167-169, 171-173). Загальна тривалість досудового розслідування вказаного кримінального провадження перевищує п`ять років. У цей період позивач також неодноразово звертався до відповідачів з різного роду заявами, зверненнями, скаргами на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, запитами на інформацію та скаргами щодо недотримання розумних строків (т.1 а.с.30-31, 40, 43-44, 47, 48-49, 51, 52, 53, 55-56, 59-60, 65-66, 68, 71, 76-77, 79, 82, 87-88, 90-91, 93-94, 95-96, 99, 105-106, 108-109, 111-112, 114-115, 119, 121-122, 126-128, 130-131, 134-136, 147-159, 160-161,163-164, 174-176). Вказані заяви, звернення, запити та скарги розглядались адресатами і позивачу надавались відповіді. Матеріали справи не містять відомостей про визнання позивача потерпілим у вказаному вище кримінальному провадженні, а згідно однієї з відповідей ТУ ДБР у м.Львові від 27.04.2021 року № С-2558-12-11/21 (т.1 а.с.137-138), позивач має статус заявника. З метою стягнення моральної шкоди, яка заподіяна надмірною тривалістю та неефективністю досудового розслідування, позивач звернувся до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити питання про можливість заподіяння позивачу моральної шкоди за наведених вище обставин та чи може він вважатись потерпілим у спірних правовідносинах. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною сьомою статті 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В свою чергу, як зазначила Велика Палата Верховного Суду під час розгляду цивільної справи № 920/715/17 (постанова від 12.03.2019), необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач. Однак, в межах кримінального провадження, розслідуваного за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.382 КК України, позивач має статус заявника, тоді як безпосереднім об`єктом цього злочину є інтереси правосуддя в частині забезпечення повного і своєчасного виконання судового рішення. Отже, такий злочин безпосередньо не стосувався позивача, і відповідно, у цій справі немає підстав для висновку, що позивачу могла бути спричинена моральна шкода, оскільки він не може вважатись потерпілим від злочину. Також, ніщо не свідчить про те, що позивачу могла бути спричинена моральна шкода як заявнику, оскільки належних і допустимих доказів цієї обставини матеріали справи не містять, а що стосується неодноразового закриття кримінального провадження, після чого відповідні постанови були скасовані, суд звертає увагу на таке. Як зазначив Верховний Суд під час розгляду справи № 686/27967/19 (постанова від 19.05.2021) сам факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності. Крім того саме по собі скасування (в т.ч. неодноразове) процесуальної постанови слідчого про закриття кримінального провадження, не свідчить про безумовну неправомірність дій відповідача і завдання такими діями шкоди позивачу, оскільки таке повинно підтверджуватись обвинувальним вироком суду чи іншого рішення суду, в якому встановлено факт незаконності відповідних процесуальних дій. Окрім цього, задоволення процесуальних звернень спрямоване на забезпечення повноти та об`єктивності здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, тому сама по собі ухвала слідчого судді про задоволення скарги не є правовою підставою для відшкодування учасникам кримінального провадження моральної шкоди. Такий висновок узгоджується із висновками Європейського суду з прав людини, викладеними у рішеннях у справі «Перна проти Італії» (Perna v.Italy) від 25 липня 2001 року, заява № 48898/99, п. 54 та у справі «Білуха проти України» від 9 листопада 2006 року, заява N 33949/02, п. 76, де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію (в т.ч. як відшкодування моральної шкоди) за шкоду, завдану особі. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 04 липня 2018 року в справі № 641/2328/17 (провадження № 61-7053зпв18), від 31 жовтня2018 року у справі № 646/5224/17 (провадження № 61-7478св18), від 23 січня 2019 року в справі № 308/1990/16-ц (провадження № 61-17901св18), від 23 січня 2019 року у справі № 638/1413/17 (провадження № 61-42619св18), від 28 січня 2019 року в справі № 686/7576/18, від 12 квітня 2019 року в справі № 686/10651/18, від 16 травня 2019 року в справі № 686/20079/18, від 22 травня 2019 року в справі № 686/24243/18-ц, від 31 липня 2019 року в справі № 686/22133/18, 13 листопада 2019 року в справі № 382/814/17 (провадження № 61-28691св18), 25 листопада 2019 року в справі № 686/22462/18, від 03 грудня 2019 року в справі № 686/26653/18, від 18 грудня 2019 року в справі № 554/11821/14 (провадження № 61-28437св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 641/7772/17 (провадження № 61-40338св18), від 30 червня 2020 року у справі № 641/7984/17 (провадження № 61-36602св18), від 11 вересня 2020 року у справі № 638/11416/18 (провадження № 61-19755св19), від 16 листопада 2020 року у справі № 686/16839/19 (провадження № 61-9043св20), від 16 листопада 2020 року у справі № 686/1527/20 (провадження № 61-9064св20). Таким чином, саме по собі неодноразове скасування постанов про закриття кримінального провадження, не може свідчити про безумовну неправомірність дій відповідачів і завдання такими діями шкоди позивачу, враховуючи також той факт, що злочином позивачу не була заподіяна шкода, не говорячи вже про те, що сам факт вчинення злочину залишився недоведеним. Що ж стосується фактів звернення позивача до органу досудового розслідування з різного роду заявами, зверненнями, скаргами на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, запитами на інформацію та скаргами щодо недотримання розумних строків, то на думку суду позивач в такий спосіб лише реалізовував свої права і сам факт таких звернень також не може свідчити про заподіяння моральної шкоди. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову через його безпідставність та недоведеність. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню. Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати відповідачі не подавали. Крім того, відповідачі не наводили попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вони понесли або очікують понести у зв`язку із розглядом справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат.

Outcome: dismissed