Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав щодо малолітньої дитини, дочки - [PERSON] , [INFO] . Позов обґрунтований тим, що вона та відповідач [PERSON] перебували між собою у шлюбі з 26.04.2014 року по 16.08.2017 року, який було розірвано на підставі рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 16.08.2017 року. Від вказаного шлюбу вони мають малолітню дитину, дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] виданого 04.07.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Томаківського районного управління юстиції у Дніпропетровській області. Відповідач злісно ухиляється від обов`язків щодо виховання та утримання малолітньої дочки, належним чином не займається її вихованням та розвитком, не забезпечує дитині належні умови проживання, не піклується про її здоров`я, фізичний та розумовий розвиток, матеріально не забезпечує. Згідно судового наказу №195/1989/18, виданого 04.01.2019 року Томаківським районним судом Дніпропетровської області з відповідача [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання дочки [PERSON] у розмірі 1/4 частини його доходів. Відповідач матеріально не забезпечує дитину, аліменти на утримання дитини не сплачує, внаслідок чого станом на 31.05.2022 року за ним виникла заборгованість по виплаті аліментів у розмірі 103458,44 гривень, що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, виданого Томаківським відділом державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро). До того ж, відповідач не цікавиться життям дитини, не спілкується з нею, зловживає спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя. Рішенням Виконавчого комітету Мирівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області від 27.06.2022 року за №46 затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітньої дочки [PERSON] . Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Мирівської сільської ради від 27.06.2022 року №46 з метою захисту прав та законних інтересів малолітньої [PERSON] , [INFO] , доцільно позбавити батьківських прав [PERSON] . Крім того, з такого висновку слідує, що малолітня [PERSON] проживає разом з матір`ю, яка і займається вихованням та утриманням дитини. За місцем проживання [PERSON] характеризується негативно, неодноразово був помічений в стані сильного алкогольного сп`яніння. Питання доцільності позбавлення громадянина [PERSON] батьківських прав по відношенню до його малолітньої дочки [PERSON] розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Мирівської сільської ради 20.05.2022 року. . У своїй письмовій заяві позивач [PERSON] просить суд розглянути справу за своєї відсутності у судовому засіданні, про що підтримує позов про позбавлення відповідача батьківських прав повністю. Відповідач у своїй заяві просить суд розглянути справу за його відсутності у судовому засіданні, оскільки не має можливості з`явитися в судове засідання, позовні вимоги відносно позбавлення батьківських прав визнає повністю. Представник третьої особи, Служби у справах дітей виконавчого комітету Мирівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області просить суд розглянути справу за своєї відсутності у судовому засіданні про що не мають заперечень на позов про позбавлення батьківських прав. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність позбавлення батьківських прав відповідача по відношенню до неповнолітньої дитини, враховуючи наступні обставини. Судом встановлено, що відповідач є батьком малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] виданого 04.07.2014 року Віддом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Томаківського районного управління юстиції у Дніпропетровській області. Так, сторони перебували між собою у шлюбі з 26.04.2014 року по 16.08.2017 року, який було розірвано на підставі рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 16.08.2017 року.. Згідно судового наказу №195/1989/18 виданого 04.01.2019 року Томаківським районним судом Дніпропетровської області з відповідача, [PERSON] було стягнуто на користь позивача аліменти на утримання дочки [PERSON] у розмірі 1/4 частини його доходів. Відповідач матеріально не забезпечує дитину, аліменти на утримання дитини не сплачує, внаслідок чого станом на 31.05.2022 року за ним виникла заборгованість по виплаті аліментів у розмірі 103458,44 гривень, що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, виданого Томаківським відділом державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро). Позивач стверджує, що відповідач злісно ухиляється від обов`язків щодо виховання та утримання малолітньої дочки, належним чином не займаються її вихованням та розвитком, не забезпечує дитині належні умови проживання, не піклується про її здоров`я, фізичний та розумовий розвиток, матеріально не забезпечує. Також, не цікавиться життям дитини, не спілкується з нею, зловживає спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя. Рішенням Виконавчого комітету Мирівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області від 27.06.2022 року за №46 затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до його малолітньої дочки [PERSON] . Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Мирівської сільської ради від 27.06.2022 року №46 з метою захисту прав та законних інтересів малолітньої [PERSON] , [INFO] , доцільно позбавити батьківських прав [PERSON] . Крім того, з такого висновку слідує, що малолітня [PERSON] проживає разом зі своєю матір`ю, яка і займається вихованням та утриманням дитини. Отже, доведено, що батько дитини - [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків, вихованням не займається, матеріально не утримує, має значну заборгованість зі сплати аліментів, схильний до вживання алкогольних напоїв. В даній ситуації суд звертає увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. При цьому, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права і особливості даної ситуації свідчать про необхідність врахування наведених міжнародних стандартів, які знаходяться у тісному взаємозв`язку із національним правовим регулювання описуваних правовідносин. Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Важливим є те, що, виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя (пункт 78 рішення ЄСПЛ «Мамчур проти України»). Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 згадуваного рішення ЄСПЛ «Хант проти України»). Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків, виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров`ю. Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідача «законом», суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами статей 164-167 Сімейного кодексу України. Зокрема, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідача «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) суд знаходить, що таке втручання спрямоване на захист «прав і свобод» дитини [PERSON] і відповідно воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8. В такій ситуації суд звертає увагу, що позивач в судовому засіданні змогла обґрунтувати мету, яку вона прагне досягнути позбавленням батьківських прав і яким чином позбавлення батьківських прав відповідача змінить існуючу ситуацію і сприятиме захисту інтересів дитини, проте виходячи з особливостей даної справи вказані обставини будуть враховані судом при дослідженні питання про пропорційність втручання у право відповідача. Визначаючи, чи був захід по втручанню у право відповідача, «необхідним в демократичному суспільстві», суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти «інтереси дитини», є дуже важливим у таких справах (пункт 53 згадуваного вище рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України»). Суд наголошує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що «основні інтереси дитини» є надзвичайно важливими. ЄСПЛ в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад пункт 100 згадуваного вище рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України»). Ще більш змістовний підхід для реалізації принципу «якнайкращих інтересів дитини» було вироблено Комітетом ООН з прав дитини на підставі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Статтею 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Розкриваючи зміст даного принципу і підходи по його реалізації Комітет ООН з прав дитини в своїх Зауваженнях загального порядку № 14 (2013) про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів (пункт 1 статті 3) [4] сформулював такі підходи: «Найкраще забезпечення інтересів дитини» - це право, принцип і правило процедури, які засновані на оцінці всіх елементів, що відображають інтереси дитини або дітей, в конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку: по-перше, з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них в співвідношенні з іншими; по-друге, з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечує юридичні гарантії та належну реалізацію цього права (пункт 46). Комітет вважає за доцільне скласти невичерпний, не субпідпорядкований перелік елементів, які могли б розглядатися при проведенні оцінки найкращих інтересів будь-якою особою, відповідальною за прийняття рішень, якій належить визначати найкращі інтереси дитини. Невичерпний характер переліку елементів означає, що можна вийти за його рамки і розглянути інші фактори, що мають відношення до конкретних обставин, в яких знаходиться та чи інша дитина або група дітей. Всі фігуруючи у переліку елементи повинні бути прийняті до уваги і зважені з урахуванням обставин кожного випадку. Перелік повинен служити конкретним керівництвом, забезпечуючи при цьому гнучкість (пункт 50). Слід підкреслити, що базова оцінка найкращих інтересів - це загальна оцінка всіх відповідних елементів, що визначають найкращі інтереси дитини, зі зваженою оцінкою значимості кожного з них в порівнянні з іншими. Не всі елементи актуальні в кожному випадку, і в різних випадках різні елементи можуть використовуватися по-різному. Зміст кожного елемента неминуче буде неоднаковим залежно від конкретної дитини і конкретного випадку, в залежності від виду рішення і конкретних обставин; те саме стосується і значущості кожного елемента в контексті загальної оцінки (пункт 80). Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальності своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Отже, повертаючись до обставин даної справи судом встановлено, що відповідачу, як батьку малолітньої дитини в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК). Основним твердженням позивача є те, що відповідач має заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини, життям дитини не цікавиться, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання та підготовку до самостійного життя, не приділяє часу для спілкування, не виявляє інтересу до потреб, в цілому життям дитини не цікавиться. Суд не може покласти твердження про заборгованість зі сплати аліментів в основу для позбавлення батьківських прав відповідача, останній хоч і має заборгованість, натомість не заперечує проти того, що не має бажання спілкуватися з дитиною та не спростовує того факту, що не виконує належним чином батьківські обов`язки. Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що можливо позбавити відповідача батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, оскільки він сам виявив бажання позбавити його прав на дитину, так як не виконує своїх батьківських обов`язків щодо виховання та матеріального забезпечення дитини. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved