Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання рішення протиправним, стягнення моральної шкоди. Подану позовну заяву обґрунтовує тим, що 17.06.2020 року представники Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києва державної адміністрації під час рейду «Діти вулиці» відвідали родину позивачки. Останню разом із дитиною зустріли на вулиці, під час їх прогулянки біля місця проживання. Позивачка дозволила представникам Служби увійти до квартири [ADDRESS] та оглянути дитину. Після того, як у дитини була виявлена температура, швидка допомога за підтримки поліції та Служби, примусово забрали дитину до дитячої лікарні. Без погодження із позивачкою, дитину перевели до інфекційної лікарні з підозрою на Covid-19, який не підтвердився та перевели до Центру соціально - психологічної реабілітації дітей № 1. Звернувшись до Центру № 1, позивачці було заборонено забирати дитину до дому та мати з нею зустрічі. 17.06.2020 року були оформлені: акт проведення оцінки рівня безпеки дитини, висновок оцінки потреб сім`ї, складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 184 КУпАП щодо неналежного виконання батьківських обов`язків та в.о. голови Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації Алєксєєнко І.М. винесено розпорядження № 341 від 17.06.2020 року «Про негайне відібрання дитини у матері» відносно [PERSON] та її малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Позивачка вважає, що дії відповідача були протиправними, а розпорядження № 341 - незаконне, оскільки не містить жодних підстав для відібрання дитини, відсутні аргументи щодо обраного захисту інтересів дитини без збереження сім`ї, прийнято без участі позивачки та не надано їй для належного ознайомлення, винесено без врахування усіх обставин справи та життєвої ситуації, в якій опинилася позивачка та дитина та які є важливими для повноцінного та об`єктивного розгляду. Розлучення позивачки із дитиною протягом 128 днів, спричинило останній значні моральні страждання. На підставі викладеного, Позивачка просить визнати протиправними розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 17.06.2020 року № 341 «Про негайне відібрання дитини у матері» та дії Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації щодо відібрання дитини, стягнути з Відповідача на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 100000 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30.12.2020 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. За клопотанням представника відповідача, ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15.02.2021року, яка занесена до протоколу судового засідання було залучено в якості третьої особи, без самостійних вимог - Службу у справах сім`ї та дітей Деснянської районної м. Києві державної адміністрації. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 07.07.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Письмові матеріали справи містять відзив представника Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, відповідно до якого - просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Зазначено, що у Службі у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації перебуває на обліку малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , як така, що опинилася в складних життєвих обставинах у зв`язку з невиконанням матері батьківських обов`язків. Матір`ю дитини є позивачка [PERSON] . 17.06.2020 року під час проведення рейду «Діти вулиці» була відвідана родина позивачки за адресою [ADDRESS] . Під час інспектування було встановлено, що в квартирі повна антисанітарія, для дитині відсутні умови для проживання, ліжко відсутнє, дитина спить на матраці без постільної білизни, для харчування не було виявлено продуктів або приготовлених страв, холодильник порожній та вимкнений. Дитина, враховуючи свій вік, мовленево не розвинена. Враховуючи викладене, спеціалістами Служби спільно із сектором ювенальної превенції Деснянського УП ГУ НП в м. Києві, фахівцями із соціальної роботи Деснянського районного у м. Києві центру соціальних служб для дітей, сім`ї та молоді була проведена оцінка рівня безпеки дитини згідно п. 8 Порядку провадження органами опіки та піклуванням діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою КМУ від 24.09.2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» та у зв`язку із загрозою життю та здоров`ю дитини, було прийнято розпорядження № 341 від 17.06.2020 року «Про негайне відібрання дитини у матері». Дитину було вилучено. При первинному обстеженні медичними працівниками швидкої допомоги у дитини виявлена температура - 37,5. Дитину було доставлено до Київської міської дитячої клінічної лікарні № 2. 23.06.2020 року дитина тимчасово влаштована до Центру соціально - психологічної реабілітації № 1 Служби у справах дітей та сім`ї Київської міської державної адміністрації. 24.06.2020 року Органом опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації було подано позовну заяву до Деснянського районного суду м. Києва про позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітньої дитини [PERSON] [INFO] на засідання комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації було розглянуто питання про надання висновку до суду щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітньої дитини [PERSON] . Позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 100000 грн. є необґрунтованою та непідтвердженою належними та допустимими доказами. Представник позивачки подав відповідь на відзив, в якій вказує, що позиція відповідача, яка викладена у відзиві лише підтверджує позицію позивачки. При цьому позивачка заперечує, що дитина перебувала на обліку у третьої особи як така, що опинилась в складних життєвих обставинах у зв`язку з невиконанням позивачкою батьківських обов`язків. Відповідно до Обліково-статистичної картки дитини № 0281737 , яка надана Третьою особою станом на 16.07.2020 року та додана до позову, дитина знята з обліку 21.12.2016 року та є розвинутою «згідно вікових особливостей», у розділі про стан здоров`я вказано здорова. Третя особа або відповідач не здійснювали регулярного моніторингу життєвих обставин дитини або її брата та сестер, оскільки в цьому не було необхідності. Позивачка заперечує стан квартири, який описав відповідач у відзиві. Наявність у дитини температури заперечуються позивачкою, вказавши, що така була виміряна у неправильний спосіб. Представником третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації подані пояснення. Відповідно до пояснень, на обліку Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації перебувала малолітня дитина [PERSON] , як така, що опинилась в складних життєвих обставинах у зв`язку з невиконанням матері батьківських обов`язків. Відомості про батька в актовому записі записані відповідно до вимог ч. 1 ст. 135 СК України. Дитина разом з матір`ю зареєстрована за адресою [ADDRESS] , фактично проживає - [ADDRESS] . 17.06.2020 року під час проведення рейду «Діти вулиці» була відвідана родина [PERSON] , встановлено у квартирі проживання повну антисанітарію, відсутність ліжка, постільної білизни, холодильник пустий та вимкнений, сантехніка не працює. Враховуючи побачене, спеціалістами Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації спільно з поліцією та фахівцями із соціальної роботи Деснянського районного у м. Києві Центру соціальних служб проведена оцінка рівня безпеки дитини та у зв`язку із загрозою життю та здоров`ю малолітньої [PERSON] , було прийнято рішення про негайне відібрання, зокрема винесено розпорядження № 341 від 17.06.2020 року «Про негайне відібрання дитини у матері». Малолітню дитину було доставлено до Київської міської дитячої клінічної лікарні № 2, оскільки була наявна температура - 37,5. 23.06.2020 року малолітню дитину було переведено до Центру - соціально психологічної реабілітації дітей № 1 виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація). За час перебування дитини у центрі реабілітації, в квартирі, де проживає родина зроблено косметичний ремонт, в наявності побутова техніка, для дитини об лаштоване окреме спальне місце. Сім`я була взята під соціальний супровід з метою повернення дитини в сім`ю. Матері дитини була надана консультація щодо умов повернення доньки, рекомендовано пройти школу підвищення батьківського потенціалу, працевлаштуватися та провести помешкання до належного стану. 22.10.2021 року на засідання комісії з питань захисту прав дитини вище вказана заява була розглянута. Комісією прийнято рішення про доцільність повернення малолітньої [PERSON] матері [PERSON] . Представником позивачки було подано відповідь на пояснення третьої особи яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, в якій вказує на те, що такими поясненнями третьої особи підтверджена позиція позивачки та додає підставі для задоволення позовної заяви в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивачки подану позовну заяву підтримав, просив задовольнити з викладених підстав. Представник відповідача проти задоволення позовної заяви заперечувала, просила у задоволенні позовної заяви відмовити у повному обсязі, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору проти задоволення позовної заяви заперечувала, просила у задоволенні позовної заяви відмовити у повному обсязі, з підстав викладених у письмових поясненнях. Вислухавши вступне слово сторони позивачки, відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази, відео запис, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частиною 1 ст. 15 ЦК передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 01.10.2014 року Службою у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації було взято на облік [PERSON] , [INFO] , за ухилення матері від виконання своїх обов`язків. 21.12.2016 року була знята з обліку Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києва державної адміністрації за зникненням підстав взяття на облік, про що свідчить обліково-статистична картка дитини № 0281737 (а.с.55, 61 Т.1). При розгляді справи встановлено, що під час проведення рейду «Діти вулиці» 17.06.2020 року була відвідана родина [PERSON] 17.06.2020 року складено акт проведення оцінки рівня безпеки дитини (а.с. 109-113 Т.1) та складено акт № 260/20 оцінки потреб сім`ї/особи (а.с.114-123 Т.1) З письмових матеріалів справи вбачається, що 17.06.2020 року Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація в особі першого заступника голови Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації І.Алєксєєнко розпорядженням № 341 «Про негайне відібрання дитини у матері» відібрано у матері [PERSON] малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , яка проживає за адресою [ADDRESS] , у зв`язку із загрозою життю і здоров`ю дитини. Службі у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, з метою вирішення подальшої долі, забезпечити тимчасове влаштування малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 50 Т.1). 17.06.2020 року відносно [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 184 КУпАП (а.с.163 Т.1), за результатом розгляду якого постановою Деснянського районного суду м. Києва від 15.07.2020 року закрито провадження у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] події та складу адміністративного правопорушення. Вказана постанова не була предметом апеляційного розгляду та набрала законної сили (а.с.160 Т. 1). Відповідно до копії листа Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 19.06.2020 року, начальник Служби звернулася до Київської місцевої прокуратури № 3 із проханням звернутися до суду з позовом про відібрання [PERSON] , [INFO] , від матері [PERSON] без позбавлення батьківських прав (а.с.52 Т.1). 23.06.2020 року [PERSON] передана до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей № 1 Служби у справах дітей та сім`ї Київської міської державної адміністрації (а.с.124, 198 Т. 1). 24.06.2020 року до Деснянського районного суду м. Києва Органом опіки та піклування Деснянської районної м. Києві державної адміністрацією, яка діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON] подана позовна заява про позбавлення батьківських прав [PERSON] (а.с.53-54 Т. 1). 15.07.2020 року Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація на яку покладено повноваження органу опіки та піклування, подала висновок та вважає за доцільне позбавити батьківських прав матір [PERSON] стосовно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.98-100 Т.1). 12.11.2020 року на підставі ухвали Деснянського районного суду м. Києва позовна заява Органу опіки та піклування Деснянської районної м. Києві державної адміністрацією, яка діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON] залишена без розгляду у зв`язку із поданням представником позивача відповідної заяви (а.с.162 Т.1). 23.10.2020 року Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація на яку покладено повноваження органу опіки та піклування, вважає за доцільне повернути малолітню [PERSON] , [INFO] до біологічної родини - матері [PERSON] (а.с.101-102 Т.1). Допитані судом свідки показали наступне. Так, [PERSON] , яка була допитана як свідок пояснила, що мала 4 дітей, яких виховувала самостійно, отримувала грошову допомогу від держави та підробляла неофіційно. У 2019 р. померла дитина інвалід, [PERSON] було 6 років, смерть сестри важко переносила. 17.06.2020 року гуляла із донькою [PERSON] , на площадці її наздогнали та хотіли забрати доньку. До квартири не хотіла впускати, проте працівники служби зайшли, після огляду квартири надавали документи, але вона їх не підписувала та не може сказати про їх зміст. Потім приїхала швидка та поліція. Доньку вирвали з рук і забрали на машині швидкої допомоги при цьому не вказали адресу, куди дитину відвезуть. Розпорядження № 341 вона ніколи не бачила. Діставшись до лікарні їй було повідомлено про те, що дитину вона ніколи не побачить. Проте, вона приносила дитині їжу поки її не перевели до реабілітаційного центру. Зверталась із заявою про отримання дозвіл бачити дитину, їй відмовлено, посилаючись на карантин та психічну шкоду дитині. Проте, коли дитину виводили на прогулянку, вона з нею спілкувалася через решітку. Свідок [PERSON] , який зустрічається та проживає разом із [PERSON] , дочкою позивачки, у суді пояснив, що знає сім`ю [PERSON] 4 роки. Сім`я складається з позивачки, двох доньок [PERSON] та [PERSON] та сина [PERSON] . 17.06.2020 року був вдома, оскільки мав вихідний. У квартиру зайшли працівники служби з метою перевірки квартири, через 5 хвилини зайшли працівники поліції. Вказав, що позивачка є доброю, турботливою, не має шкідливих звичок. Холодильник був вимкнений, оскільки їжу готують та не зберігають. Свідок [PERSON] , яка знайома із позивачкою близька 10 років, у суді пояснила, що позивачка є доброю людиною, займається вихованням дитини, добре вдягає дітей, купляє продукти харчування, донька [PERSON] доглянута. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні норми діючого законодавства. Відповідно до Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866 (надалі Порядок), органами опіки та піклування є районні, районні у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад, які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей. Згідно абз. 2 п. 8 Порядку для прийняття рішення про негайне відібрання дитини у батьків служба у справах дітей подає голові районної, районної у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради відповідне клопотання. Після надходження клопотання голова чи інша уповноважена особа районної, районної у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради протягом одного дня розглядає порушене питання та приймає відповідне рішення. Відповідно до абз. 3 п. 8 Порядку на підставі рішення районної, районної у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради Служба у справах дітей разом з уповноваженим підрозділом органів Національної поліції, представниками закладу охорони здоров`я вживають заходів до відібрання дитини у батьків та тимчасово влаштовують її відповідно до пункту 31 цього Порядку. Згідно з пунктом 8 Порядку № 866 та статті 170 СК України, на підставі яких прийняті оскаржувані розпорядження, у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки та піклування зобов`язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. Відповідно до положень ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності. Дисципліна і порядок у сім`ї, навчальних та інших дитячих закладах мають забезпечуватися на принципах, що ґрунтуються на взаємоповазі, справедливості і виключають приниження честі та гідності дитини. Держава здійснює захист дитини від, зокрема, усіх форм домашнього насильства та інших проявів жорстокого поводження з дитиною, експлуатації, включаючи сексуальне насильство, у тому числі з боку батьків або осіб, які їх замінюють. Винятковість такого втручання зумовлена потребою у вжитті оперативних заходів для запобігання негативним наслідкам для життя та здоров`я дитини поки справу про відібрання дитини не буде розглянуто цивільним судом. Відповідно до вимог частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Згідно положення ч. 6, 7 ст.. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. У разі відмови від надання дитині необхідної медичної допомоги, якщо це загрожує її здоров`ю, батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність згідно з законом. Медичні працівники у разі критичного стану здоров`я дитини, який потребує термінового медичного втручання, зобов`язані попередити батьків або осіб, які їх замінюють, про відповідальність за залишення дитини в небезпеці. Як роз`яснено у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно з вимогами ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні. Європейський суд з прав людини в контексті статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, серед іншого зазначив, що головним критерієм при вирішенні таких справ є інтереси дитини, розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин, і відповідне рішення має підкріплюватись достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини (пункт 49 рішення від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України»). Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (SAVINY v. UKRAINE, № 39948/06, § 50, ЄСПЛ, від 18 грудня 2008 року). Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в оточенні любові і моральної та матеріальної забезпеченості, дитина може бути розлучена з матір`ю у виняткових випадках. У пункті 47 рішення «Савіни проти України» (заява № 39948/06, від 18.12.2008 р.), ЄСПЛ повторив, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8. У даній справі ЄСПЛ прийшов до висновку, що, незважаючи на доречність аргументів, якими національні органи обґрунтовували своє рішення про відібрання дітей від батьків, ці аргументи не були достатніми для виправдання такого серйозного втручання в сімейне життя заявників. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 32 Конституції України захищає кожного від втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Право особи на повагу до свого сімейного життя регламентоване ч. 4 ст. 4 Сімейного кодексу України. Факт того, що дитина може бути поміщена в середовище, яке більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї. Відповідно до змісту п. 1.1 Регламенту Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 27.10.2020 року № 570 (надалі Регламент) (а.с.19-40 Т.2), Деснянська райдержадміністрація на основі та на виконання конституції України, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України та інших актів законодавства України, рішень Київської міської ради та розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради, а також за власною ініціативою видає розпорядження. Згідно п. 3.2. Регламенту суб`єктами подання проектів розпоряджень є перший заступник голови, заступники голови, керівник апарату, керівники структурних підрозділів Деснянської райдержадміністрації, керівник територіальних органів центральних органів виконавчої влади. Відповідно до п. 3.8 Регламенту передбачено, що до проекту розпорядження додаються пояснювальна записка (додаток 1), що містить необхідні розрахунки, обґрунтування і прогнози соціально - економічних та інших наслідків його реалізації, до якої у разі потреби може додаватися інформаційно - довідковий матеріал. У пояснювальній записці має бути чітко викладені підстава розроблення проекту, суть проблеми, на розв`язання якої спрямовується розпорядження, причини її виникнення та дані, що підтверджують необхідність правового врегулювання питання саме запропонованим способом, мета якої планується досягти в результаті прийняття розпорядження, та механізм його виконання. Проаналізувавши зміст пояснювальної записки до проекту розпорядження, суд дійшов висновку про те, що всупереч п. 3.8 Регламенту пояснювальна записка не містить виклад підстав розроблення проекту, суть проблеми, на розв`язання якої спрямовується розпорядження, причини її виникнення та дані, що підтверджують необхідність правового врегулювання питання саме запропонованим способом, мета якої планується досягти в результаті прийняття розпорядження, та механізм його виконання. Зміст оспорюваного розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації «Про негайне відібрання дитини у матері» № 341 від 17.06.2020 року не містить обґрунтувань, достатньо переконливих і зважених аргументів на захист інтересів дитини. Розпорядження містить посилання на ч. 2 ст. 170 Сімейного кодексу України, при цьому - відсутнє обґрунтування та не доведено чи була наявна безпосередня загрози для життя або здоров`я дитини. Відповідно до п. 31 Порядку, дитина, в якої є родичі або інші особи, з якими в неї на момент залишення без батьківського піклування склалися близькі стосунки (сусіди, знайомі) та які бажають залишити її на виховання у своїй сім`ї, може перебувати в їх сім`ї до прийняття рішення про влаштування дитини. Підставою для тимчасового перебування дитини в сім`ї родичів або інших осіб, з якими у неї склалися близькі стосунки, є наказ служби у справах дітей про тимчасове влаштування дитини. Всупереч п. 31 Порядку, розпорядження № 341 від 17.06.2020 року не містить аргументації щодо неможливості передати дитину родичам та здійснене без належного з`ясування того, чи дійсно розлучення дитини з матір`ю необхідне для забезпечення її якнайкращих інтересів. Суд звертає увагу на те, що п. 2 розпорядження не містить відомостей щодо місця тимчасового влаштування малолітньої дитини, при цьому дитина була влаштована до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей № 1, який не є закладом охорони здоров`я. Крім того, позивачка не повідомлялася і про прийняте Розпорядження про відібрання дитини. Дані факти свідчать про те, що оспорюване розпорядження прийнято із недотриманням вимог діючого законодавства. З огляду на наведене вище, суд вважає за потрібне задовольнити у цій частині позов [PERSON] та визнати протиправним розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації «Про негайне відібрання дитини у матері» № 341 від 17.06.2020 року як таке, що винесено без повного з`ясування всіх обставин. Доводи представника відповідача в їхній сукупності зводяться лише до власного суб`єктивного погляду, який жодним чином не може бути покладений в основу для прийняття рішення про відібрання дитини від матері. Позовна вимога про визнання протиправними дії Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації щодо відібрання дитини [PERSON] задоволенню не підлягає через відсутність її конкретизації. Позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 100000 грн. задоволенню не підлягає з огляду на наступне. З позовної заяви вбачається, що позивачка просить стягнути моральну шкоду яка полягає у душевних стражданнях та сильних душевних хвилюваннях, які вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача щодо відібрання дитини. Згідно з ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. У ч.1 ст. 1174 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до ч. 2 ст. 2, ч. 1 ст. 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно з ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) та у постанові Верховного Суду від 12.08.2020 року у справі № 761/7165/17 (провадження № 61-20203св19). Відповідно до ч. 1 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Враховуючи те, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав, стороною позивача не було заявлено відповідного клопотання в порядку ч. 1 ст. 51 ЦПК України, а відтак суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні вказаної вимоги. Представник позивача просить стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 178338,29 грн. Подану заяву обґрунтовує тим, що справа є складною, представництво інтересів позивачки вимагало значної кількості часу для АБ «Рабомізо», обсяг наданих послуг адвокатом та його помічником складає більше ніж 200 годин часу, надання адвокатських послуг було необхідним для розгляду справи, оскільки позивачка не має належних знань у сфері права та судової практики для того, щоб кваліфіковано підготувати позовну заяву, надавати пояснення на документи, надані іншими учасниками судового процесу. На підтвердження витрат на професійне правничу допомогу письмові матеріали справи містять: попередній (орієнтований) розрахунок сум судових витрат (а.с.28, 72 Т.1), ордер на надання правової допомоги (а.с.74 Т. 1), поданої заяви долучено копію додаткової угоди до Договору про надання правової допомоги (а.с.162 Т. 3), акт приймання - передачі наданих послуг від 24.11.2021 року (а.с.163- 166 Т.3), письмові пояснення з додатками (а.с.207-221 Т.3). Представником відповідача подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, посилаючись на те, що витрати у сумі 178338,29 грн. є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом послуг, затраченим часом на надання таких послуг та не відповідають критерію реальності таких витрат. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так, згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Положеннями ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Згідно з п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97). Верховний Суд у справі № 922/2604/20 висловив свою позицію, де вказано, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності. Так, на підтвердження витрат у розмірі 178338,29 грн. на професійну правничу допомогу представником позивачки надано договорі про надання правової допомоги від 22.06.2020 року, додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 22.06.2020 року, акт № 000078 від 24.11.2021 року приймання - передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 22.06.2020 року, наказ про прийняття на роботу на посаду помічника [PERSON] від 17.01.2020 року., копію трудового договору, витяг з єдиного реєстру Адвокатів України стосовно даних адвоката [PERSON] , копії квитанцій на підтвердження вартості поїздки на суму 141,56 грн. та 161,13 грн., копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, копію квитанції на суму 708,00 грн. Відповідно до п. 4 договору про надання правової допомоги від 22.06.2020 року, укладений між АБ «Рабомізо» та [PERSON] , вартість послуг Бюро (сума гонорару) визначається додатковою угодою до цього договору. Гонорар бюро не включає фактичні витрати, які воно понесло у зв`язку з виконанням цього договору, та які компенсуються клієнтом авансом або по факту в залежності від того, як вирішить Бюро. Згідно п. 2 додаткової угоди до договору про надання правової допомоги від 22.06.2020 року, яка укладена 15.09.2020 року, вартість послуг Бюро, визначених в п. 1 цієї додаткової угоди, складає 3000 грн. за годину роботи адвоката та 1500 грн. за годину роботи помічника адвоката та сплачується протягом 24 місяців з дня підписання сторонами складених актів приймання - передачі наданих послуг за Договором про надання правової допомоги від 22.06.2020 року. Наведена у акті від 24.11.2021 року вартість послуг стосовно: оформлення та направлення документів до суду та іншим учасникам, до оформлення документів для суду, до оформлення та відправка документів на адресу суду, телефонування до Деснянського районного суду м. Києва, відправка електронною поштою запитів, збереження судових повісток в матеріали справи, сканування та збереження в матеріали справи відповіді, телефонні розмови з [PERSON] , та [PERSON] , внутрішньо офісні наради задоволенню не підлягають враховуючи висновок ВС, викладений у постанові від 17.12.2020 року по справі № 808/1849/18, згідно з яким не є правничою допомогою набір і друкування документів, копіювання додатків, надсилання документів, адже ці дії не вимагають застосування професійних знань адвоката. Відповідно, витрати на такі послуги суд не розподіляє. Надані копії квитанцій Uber від 16.11.2021 року суд приймає критично, оскільки у квитанціях вказана адреса прибуття, яка не відповідає адресі, за якою знаходиться приміщення Деснянського районного суду м. Києва. Копія квитанції від 15.02.2021 суд до уваги не приймає, оскільки неможливо встановити призначення коштів у розмірі 708 грн. та ідентифікувати із переліком послуг, який наведений у акті від 24.11.2021 року. Всупереч положення ч. 1 ст. 81 ЦПК України письмові матеріали справи не містять доказів понесення фактичних витрат на суму, яка вказану в акті від 24.11.2021 року. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial