Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-05 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить змінити розмір аліментів, які стягуються із [PERSON] , [INFO] , проживаючого та зареєстрованого в [ADDRESS] на підставі рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 12.10.2021 року на користь [PERSON] на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу) на тверду грошову суму в розмірі 3000 грн. щомісячно, до досягнення дітей повноліття. Визначити місце проживання сина [PERSON] [INFO] та доньки [PERSON] [INFO] з матір`ю [PERSON] за місцем її реєстрації або проживання; Стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 908 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 24 грудня 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено. В період шлюбу у сторін народилося двоє дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 23.12.2020 рішенням Звенигородського районного суду м. Звенигородка шлюб між сторонами було розірвано. Після розлучення, за домовленістю сторін, діти постійно проживали, і на сьогоднішній день донька постійно проживає з позивачем, за адресою: [ADDRESS] . З 12.10.2021 року, на користь позивача стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей, [PERSON] та [PERSON] , з Відповідача, у розмірі 1/3 частини усих видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 13.07.2021. На даний час матеріальний стан позивача змінився, оскільки зросли: витрати на утримання дітей у зв`язку із зростанням цін на продукти харчування та одяг, шкільного інвентаря, підвищення комунальних платежів, а також прожиткового рівня на дитину відповідного віку. Батько дітей раз на декілька місяців приїжджає до дітей бере їх гуляти . Декілька разів брав дітей на канікули до себе, але в зв`язку з цим виникають проблеми. Відповідач за їх домовленістю 20 жовтня 2021 забрав сина [PERSON] , проживати разом з ним на період осінніх канікул та обіцяв привезти сина по їх завершенню. На даний час син перебуває за місцем проживання відповідача та не відвідує школу з 08.11.2021, оскільки відповідач відмовляється повертати позивачу дитину та заявляє, що буде сам займатися вихованням дитини, влаштує його в школу, але, навіть не зважаючи на незгоду позивача, на сьогоднішній день ніяких дій не вживав щодо влаштування дитини в інший навчальний заклад. Також відповідач стверджує, що сам зможе всього навчити сина і без відвідування школи. Син протягом останнього місяця або сам залишається вдома, у той час, коли відповідач перебуває на роботі, або відповідач його забирав з собою на роботу, де він перебуває з 09:00 до 20:00 год. Зі слів сина, він, перебуваючи цілий день за місцем роботи відповідача, інколи допомагає йому мити автомобілі. Даний факт викликає занепокоєння, оскільки дана робота вимагає використання хімічних засобів, і це може нашкодити здоров`ю дитини, оскільки має проблеми із рівнем ацетону в крові. На думку позивача, це ненормально тримати дитину цілий день на роботі і не дозволяти йому відвідувати школу. Але, незважаючи на це Відповідач, порушуючи свої батьківські обов`язки, дозволяє дитині, в той час, коли дитина перебуває з ним, без згоди матері і її контролю, для вживання продукти харчування, що заборонені лікарем, що призводить до розладу здоров`я дитини та проявляється у вигляді підняття рівня ацетону в крові. Окрім цього, оскільки відповідач не реагує на прохання повернути дитину, не відповідає на телефонні дзвінки, позивач самостійно приїздила до місця його проживання, щоб забрати дитину. Останній поводився агресивно, відмовлявся віддавати дитину, погрожував пістолетом (як потім виявилося іграшковим), погрожував фізичною розправою та виштовхав матір зі своєї квартири. У зв`язку з цим 13.11.2021 позивач звернулася до працівників поліції по тел. 102. Виходячи з того, що увесь час діти проживали з матір`ю, яка займалася їх вихованням та піклуванням, водила їх до школи, син та донька прив`язані до неї, відповідач ніколи надовго не залишався з сином та донькою, не виявляв проявів самостійного виховання дітей, навіть в період коли сторони проживали разом. Враховуючи наведене, позивач вважає, що необхідно визначити місце проживання дітей з нею. Відповідач був належно повідомлений про розгляд справи, а також відповідач був повідомлений про розгляд справи шляхом оголошення на веб-сайті Звенигородського районного суду, що відповідно до вимог ч. 11 ст. 128ЦПК України - з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, однак, відзив до суду на позов не надав, про причини неподання суду відзиву не повідомив, зустрічного позову не пред`являв, а тому враховуючи ч.8 ст.178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.12.2021 року справу передано для розгляду судді Сакун Д.І. Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 12.01.2022 було відкрито провадження. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою від 22.02.2022 року задоволено клопотання начальника служби у справах дітей Звенигородської районної державної адміністрації Черкаської області Притули Л. та замінено третю особу у справі службу у справах дітей Звенигородської районної державної адміністрації Черкаської області на орган опіки та піклування - виконком Звенигородської міської ради Черкаської області. Позивач подав заяву про розгляд справи без її участі. В судове засідання відповідач повторно не з`явився, хоча про час та дату був повідомлений належним чином. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник Служби у справах дітей Звенигородської міської ради в судове засідання не з`явився. Подав заяву про розгляд спраи без їх участі. Позов підтримують та просять його задоволити. Згідно з ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення. У суді встановлено, що згідно свідоцтва про народження, серія [NUMBER] від 14.02.2012 року, виданого відділом РАЦС Деснянського РУЮ у м. Києві, [PERSON] народився [INFO] , про що в Книзі реєстрації народжень 14.02.2012 року зроблено відповідний актовий запис за № 452 та згідно свідоцтва про народження, серія [NUMBER] від 31.07.2015 року, виданого відділом ДРАЦС Деснянського РУЮ у м. Києві, [PERSON] народилася [INFO] , про що в Книзі реєстрації народжень 31.07.2015 року зроблено відповідний актовий запис за № 2196. Батьками дитини записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с.11,12). Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 23.12.2020 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.14-15). Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 12.10.2021 року стягнуто з [PERSON] ( [INFO] , адреса: [ADDRESS] , тел. [NUMBER] ) на користь [PERSON] ( [INFO] , адреса: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] , тел. [NUMBER] ) аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 13.07.2021 року і до досягнення дітьми повноліття (16-17). Згідно довідки від 08.12.2021 року №67530611/17 виданої Деснянським ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) загальний розмір заборгованості по аліментах, які стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] станом на 01.12.2021 року становить 31607,33 грн.(а.с.21). З довідки від 16.12.2021 року №3413/10-05 виданої виконкомом Звенигородської міської ради Черкаської області вбачається. Що [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] та її діти [PERSON] [INFO] (зареєстрований [ADDRESS] ) та [PERSON] , [INFO] (зареєстрована [ADDRESS] ) фактично проживають за адресою [ADDRESS] (а.с.22). Вказане також підтверджується актом складеним депутатом Звенигородської міської ради Черкаської області Сороченком Д.Г. в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] від 16.11.2021 року (а.с.23). Згідно довідок виданих Звенигородською спеціалізованою школою І-ІІІ ступенів ім. Тараса Шевченка Звенигородської міської ради Черкаської області Лісовський Денис дійсно навчається в 4-Б класі, а [PERSON] навчається в 1-Б класі Звенигородської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів ім. Тараса Шевченка Звенигородської міської ради Черкаської області (а.с.24). З відповіді Управління превентивної діяльності НП у м. Києві НПУ від 14.12.2021 року вбачається, що відділом ювенальної превенції в межах компетенції розглянуто звернення [PERSON] щодо неналежного виконання батьківських обов`язків [PERSON] відносно спільного малолітнього сина та 10.12.2021 року відносно [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 184 КУпАП та рекомендовано [PERSON] вирішити спір у органі опіки та піклування або суді (а.с.26). Згідно висновку Звенигородської міської ради Черкаської області від 21.12.202 року №Л-990/01-13 про визначення місця проживання дітей [PERSON] та [PERSON] вбачається, що орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] (а.с.41). Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, оцінка аргументів сторін. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч. 4). З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що в тому разі, якщо батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 161 СК України вбачається висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Враховуючи позицію органу опіки а піклування, який дійшов висновку про доцільність проживання дітей з матір`ю, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, а саме, що за місцем проживання матері створені всі умови для дітей, мати виховує та утримує дітей, між дітьми і матір`ю встановлений міцний психологічний зв`язок, існує довіра, взаєморозуміння, тому суд вважає вірним визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] . Саме проживання дітей з матір`ю, на думку суду, буде цілком відповідати інтересам дітей, забезпечить комфортні умови та сприятиме їх здоровому розвитку, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Разом з тим, за змістом ст. 51 Конституції України дитинство являється об`єктом охорони держави. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 2 ст.182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтями 183, 184 СК України встановлено, що за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно зі статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Таким чином законодавець чітко визначив, по-перше, що аліменти стягуються або у частці, або у твердій грошовій сумі. По-друге, правом вибору виду аліментів (частка чи грошова сума) наділений той з батьків, з ким проживає дитини. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. Змінюючи спосіб стягнення аліментів з платника суд має визначити їх розмір за правилами, встановленими ст. 182 СК України, тобто з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей і інших утриманців, наявності рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведених стягувачем аліментів витрат платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інших обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 5 лютого 2014 року у справі № 6-143цс14. Позовні вимоги [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів ґрунтуються на недостатності суми фактично стягуваних аліментів для забезпечення потреб дітей. В будь-якому випадку, відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України право обирати та змінювати спосіб стягнення аліментів на утримання дітей належить їх стягувачу. Діюче законодавство надає позивачу право обирати спосіб стягнення аліментів на утримання дитини, а при необхідності - змінювати його. Позивач скористалася своїм правом, визначив способом стягнення аліментів - їх присудження у твердій грошовій сумі. Крім того, закон не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися такою можливістю. Вирішуючи питання щодо зміни способу стягнення аліментів суд бере до уваги, що відповідач відзиву або будь яких заперечень до суду не надав, є чоловіком працездатного віку, не надав доказів, щодо свого місця роботи чи перебування на обліку в Державній службі зайнятості. Крім цього не надав доказів про свій стан здоров`я, зокрема який впливає на працездатність, наявності чи відсутності на праві власності, володінні та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, а також не надав будь - яких інших доказів, які б давали підстави вважати, про неможливість надання ним допомоги на утримання дітей саме у такому розмірі, при цьому позивач має право вибору способу стягнення аліментів, , відтак суд приходить до висновку про наявність підстав для зміни способу стягнення аліментів та стягнення їх у твердій грошовій сумі. Така зміна способу стягнення аліментів буде відповідати інтересам дітей та засадам справедливості, добросовісності та розумності. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено судове рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Відповідно до ч.1, ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим в позовній заяві міститься клопотання позивача про стягнення судових витрат з відповідача за сплату судового збору за позовну вимогу про визначення місця проживання дітей. Відтак, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по оплаті судового збору в сумі 908.00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved