Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-13 00:00:00

У квітні 2021 року позивачі, батько й син [PERSON] , пред`явили через суд цей позов про захист прав на повагу до їх гідності та честі і недоторканність ділової репутації [PERSON] , як колишнього керівника збанкрутілого промислового підприємства, та кандидата в депутати місцевої ради [PERSON] з підстав дифамації в мережі Інтернет 02 жовтня 2020 року на веб-сайті інтернет-видання Головна газета\~Дніпра «Наше\~місто» поширеною\~негативною інформацією\~з приписуванням\~на шкоду\~репутації позивачів\~ганебних фактів\~наживи на\~виведенні обігових\~коштів підприємства\~з доведенням\~такого до\~банкрутства,\~що не\~відповідає дійсності,\~правдивість чого\~може бути\~перевірена на\~засадах презумпції\~невинуватості.\~В обґрунтування\~недостовірності поширеної\~інформації,\~позивачі посилалися\~на "обов`язок\~і відповідальність"\~журналіста провести\~перевірку одержаних\~відомостей,\~якої не\~було,\~про що,\~на думку\~позивача,\~свідчить неналежне\~гіперпосилання,\~використане для\~видимості використання\~інформації з\~іншого джерела.\~Доводи про\~негативність такої\~інформації аргументували\~формою і\~способом її\~подачі як\~масової для\~створення у\~необмеженої кількості\~читачів хибного\~уявлення про\~протиправне походження\~їх спільного\~сімейного капіталу,\~що несумісне\~з передвиборчою\~агітацією [PERSON] . Відповідач, ТОВ «Газета «Наше Місто», у своєму відзиві 24 червня 2021 року в повному обсязі позов не визнав, заперечуючи проти аргументів і доводів позивачів необхідністю дотримуватися журналістської свободи політичних дебатів у засобах масової інформації в особливий період передвиборної агітації, а також посиланнями на викладення за допомогою метафор лише оціночних суджень в публіцистичній критичній статті під заголовком «"Убийцы" промгиганта: сын екс-директора Шинного завода идет в горсовет Днепра от «Слуги Народа», у зв`язку з чим прав позивачів на повагу їх честі, гідності, недоторканності ділової репутації відповідач не порушив, використавши мовні засоби і звороти, які виражають неповну вірогідність щодо висловленого в реченнях про причетність до неправомірного походження капіталу, що у судовій практиці звільняє від цивільної відповідальності за дифамацію і виключає задоволення позову до ТОВ «Газета «Наше Місто». При цьому, відповідач вказав на офіційно оприлюднені ухвали слідчих суддів Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська і Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, відповідно до яких під наглядом прокуратури Запорізької області в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР № 4\~2015\~04\~000\~0000917, у березні 2019 року дійсно висувалося обвинувачення у злочинах у сфері службової діяльності товариства «Дніпрошина» та проти його приватної власності з направленням обвинувального акта до Бабушкінського районного суду м.\~Дніпропетровська. Відповідач, посилаюсь на журналістську свободу, виправдовував діяльність інтернет-видання з привертання уваги громадськості до поширеної інформації про позивачів з огляду на більш широкі для них межі критики через прискіпливу увагу до їх участі у політичному житті місцевої громади через балотування на виборах у депутати місцевих рад різних рівнів. Відповідач вважав розмір відшкодування моральної шкоди на засадах розумності, добросовісності і справедливості не підтверджений жодними доказами. З відкриттям спрощеного позовного провадження ухвалою суду від 26 квітня 2021 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка з обміном учасниками справи змагальними заявами по суті справи, в процесі чого суд перейшов до загального позовного провадження за ухвалою від 07 червня 2021 року з призначенням за клопотанням представника позивача судово-лінгвістичної експертизи, у зв`язку з чим підготовне провадження зупинялося на час її проведення з 07 липня до 20 вересня 2021 року та з 13 жовтня 2021 року до 04 січня 2022 року. У липні 2021 року позивачі відповіли на відзив, відхиляючи доводи і пояснення відповідача міркуваннями про спонукання читача в загальному контексті публіцистичної статті до помилкового суб`єктивного висновку про наживу Вербасів на розслідуваних злочинних посяганнях та їх причетність до них. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивачів з наведених у позовній заяві підстав наполягав на задоволенні позову у повному обсязі та остаточно просив суд стягнути на користь кожного з позивачів по 45\~000 гривень та захистити порушені права способом спростування визнаної по суду недостовірною розповсюдженої в мережі Інтернет 02 жовтня 2020 року інформації у публіцистичній статті, що оприлюднена на електронних ресурсах інтернет-видання «Головна газета Дніпра «Наше місто» під заголовком «Убийцы промгиганта: сын екс-директора Шинного завода идет в горсовет Днепра от «Слуги Народа». Представник відповідача ТОВ «Газета «Наше Місто» в судовому засіданні позов не визнав, наполягаючи на відмові у задоволенні вимог повністю з підстав, наведених у відзиві. Суд, вислухавши усні пояснення учасників справи, дослідивши зібрані докази, в межах заявлених вимог за ст. 13 ЦПК України дійшов висновку про відмову в позові, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. 02 жовтня 2020 року о 15 годині 30 хвилини в мережі Інтернет редакція ТОВ «Газета «Наше Місто» по праву правонаступника реєстранта доменного імені [INFO] на веб-сайті інтернет-видання «Головна газета Дніпра «Наше місто» в адресному просторі з режимом доступу URL:\~https://nashemisto.dp.ua/ru/2020/10/02/ubijcy-promgiganta-syn-jeks-direktora-shinnogo-zavoda-idet-v-gorsovet-dnepra-ot-slugi-naroda/ під заголовком «Убийцы промгиганта: сын екс-директора Шинного завода идет в горсовет Днепра от «Слуги Народа» розмістила публіцистичну критичну статтю без розкриття справжнього повного імені свого журналіста [PERSON] , яке дозволило б ідентифікувати автора, але з гіперпосиланнями до веб-сайтів екранних (інтернет-) видань « [INFO] » та « [INFO] », як на використані джерела своєї інформації, дослівно відтворивши частину матеріалу про зміст повідомлення прес-служби прокуратури Запорізької області щодо закінченого досудового розслідування розкрадання майна шинного заводу у м. Дніпрі, що раніше був опублікований ще у грудні 2019 року редакцією інтернет-видання 368.media. За змістом публікації з емоційно забарвленими висловлюваннями інформація подається у розпал передвиборної агітації на чергових виборах до місцевих рад, призначених 15 липня 2020 року парламентом на 25 жовтня 2020 року, в якості відповіді на розміщення позивачем [PERSON] у соціальних мережах 01 вересня 2020 року ще до офіційного початку агітації з 05 вересня, тобто прихованого, агітаційного матеріалу з гаслом « [INFO] ». [PERSON] за відомостями трудової книжки був причетний до діяльності органів управління ВАТ «Дніпрошина», ліквідованого 22 липня 2015 року після оголошення банкрутом, дійсно, у період з квітня 1999 року до 29 травня 2012 року (а.с. 27-30), впродовж якого укладені господарські договори товариства, з виконанням яких пов`язувався предмет доказування розкрадання майна у кримінальному провадженні за визначенням слідчого судді Бабушкінського районного суду м.\~Дніпропетровська в ухвалі від 04 квітня 2016 року (а.с. 142-145). Суд відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України на основі встановлених вище обставин, які знайшли своє безсумнівне пряме підтвердження в поясненнях представників сторін, тісно пов`язаних з копіями на папері веб-сторінок з оприлюдненими на них публіцистичними статтями з оспорюваною інформацією, яка супроводжувалася фотографіями, в їх сукупності з офіційними фактичними даними з відкритих джерел державних реєстрів дійшов стійкого внутрішнього переконання у пасивному способі доведення засобами комунікації до необмеженого кола осіб в аналогічному пресі медіа-середовищі Інтернет мережі електронної інформації, яка згідно ст. 22 Закону України «Про інформацію» визнається масовою, про відомі події та явища з життя позивачів у формі есе, спрямованому за способом подачі на те, щоб викликати громадський осуд та іншу негативну реакцію користувачів Інтернет мережі на адресу позивачів, незалежно від наявності до того в дійсності фактичного підґрунтя, створюючи для кандидата в депутати ризик наразитися на неприйнятну критику, що могла дійти рівня мови ворожнечі і нічим іншим не спровокованих образ, чим за висновками Верховного Суду, викладеними 20.02.2019 у постанові Касаційного цивільного суду № 61-32983св18, обґрунтовується це рішення про спосіб поширення негативної інформації, загалом, з оціночними судженнями на предмет джерел походження майнових статків позивачів та ефективності керівництва шинним заводом за часів [PERSON] . Свобода кожної людини на вираження поглядів за ст. 34 Конституції України, як і за ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенції), передбачає права дотримуватися своїх переконань, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Європейський Суд з прав людини відзначив, що таке право в демократичному суспільстві не може бути абсолютним, через що зазначені статті надають Державі певну свободу розсуду втручання у здійснення цього права задля захисту прав інших людей, зокрема, коли таке втручання здійснюється на підставі та в порядку визначеному законом в інтересах захисту репутації чи особистих прав іншої особи, що за § 35 рішення Європейського Суду з прав людини від 15.11.2007 у справі «Pfeifer v.\~Austria» [Пфайфер проти Австрії] (заява № 12556/03), підпадає під захист статті 8 цієї Конвенції у складі права на повагу приватного життя. Кожен згідно ст.ст.\~269,\~297,\~299 ЦК України\~ має право на повагу до його гідності та честі, недоторканість ділової репутації, що відносяться до особистих немайнових прав, які за ст.\~275 цього Кодексу\~підлягають захисту від протиправних посягань інших осіб способом адекватним порушенню і спричиненим ним наслідкам з тим, щоб такий спосіб правового захисту, визначений главою 3 ЦК України, був ефективним. В той же час свобода політичної дискусії відноситься до фундаментальних засад демократичного суспільства, коли особа користується свободою вираження поглядів шляхом повідомлення і такої інформації, яка провокує, ображає чи викликає шок, чого вимагає плюралізм, толерантність і відкритість, без яких не існує демократичного суспільства, а функцію засобів масової інформації за усталеною практикою Європейського Суду з прав людини в §\~37 рішення від 24.02.97 у справі «De Haes and Gijsels v. Belgium» [Де Хаєс и Гійселс проти Бельгії] складає передача інформації стосовно будь-яких питань і тем, які викликають інтерес громадськості, у спосіб, відповідний їх "обов`язкам і відповідальності", не порушуючи межі особливо в тому, що стосується репутації і прав інших осіб. Перш за все, для визначення статусу осіб, діянням яких поширена спірна інформація, належить дати оцінку явищу використаного для цього засобу комунікації у вигляді екранних (інтернет) видань, про які Європейський Суд з прав людини в §§\~62-63 рішення від 05.05.2011 у справі «Редакції газети "Правоє дело" та Штекель проти України» (скарга №\~33014/05) відзначив відсутність в Законі України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» (далі Законі про пресу) та в інших нормативних актах, які регулюють сферу засобів масової інформації в Україні, положень про використання інформації, отриманої з Інтернету, та статус Інтернет-видань, для яких не існувало національних нормативних актів стосовно їх спеціальної державної реєстрації, і з часу констатації такої прогалини на цей предмет у чинному законодавстві зміни не відбулися, тоді як Інтернет, як інформаційний і комунікаційний інструмент, за тлумаченням Європейського Суду з прав людини дуже відрізняється від друкованих засобів масової інформації, особливо у тому, що стосується здатності зберігати та передавати інформацію, а тому об`єктом такого ж регулювання та засобів контролю не є і потенційно не буде, через що підходи, які регулюють відтворення матеріалу з друкованих засобів масової інформації та Інтернету, можуть відрізнятися з урахуванням притаманних цій технології рис з огляду на безумовно вищий ризик завдання шкоди здійсненню права на повагу до приватного життя від інформації з Інтернету, ніж ризик, який походить від преси. З цих мотивів суд визнає розумним відмежування випуску у світ преси, за зміст якої видавець і розповсюджувач не відповідають, від інших засобів комунікації інформаційних агентств, для яких обов`язок спростування покладається відповідно до ст. 33 Закону України «Про інформаційні агентства», як на інформаційне агентство, так і на розповсюджувача інформаційної продукції. З огляду на прогалини законодавства в статусі інтернет-видань, як показує ця справа, на практиці їх використовують у декількох версіях, серед яких: як допоміжний носій інформації з преси того ж самого засновника; як засіб надання інформаційних послуг однойменним інформаційним агентством; як засіб анонімного розповсюдження інформації під прикриттям номінального реєстранта доменного імені. Суто з технічних причин у справах цієї категорії за практикою Європейського Суду з прав людини в §\~91 рішення від 10.10.2013 у справі «Delfi AS v. Estonia» [«Делфі АС» проти Естонії] (заява № 64569/09) неспівмірно покладати тягар труднощів встановлення особистості автора ганебної інформації на потерпілого в інтересах пред`явлення позову лише проти такого автора, оскільки власник веб-сайту, дозволяючи розмістити інформацію відомого змісту, сам зробив вибір чинити у певний спосіб, а тому має сприйматися таким, що взяв на себе певну міру відповідальності за таку інформацію. Тому за наявності в Інтернет мережі лише відомостей про власне ім`я та прізвище (неповне ім`я) автора електронної інформації на веб-сторінці з неповною адресою місця його проживання чи листування суд визнає неможливим ідентифікувати таких осіб в інтересах притягнення до відповідальності, що однак не перешкоджає встановленню істини у цій справі, на підставі чого розв`язується спір про відповідальність власника веб-сайту за створену можливість вільного доступу до облікових записів для поширення інформації. Суд звертає увагу, що технологічна можливість та умови для поширення спірної інформації за відзначеною усталеною судовою практикою визнаються створеними саме власниками веб-сайтів, а за практикою Європейського Суду з прав людини mutatis\~mutandis в § 32 рішення від 09.11.2006 у справі «Krone Verlag\~GmbH\~&\~Co.\~KG v. Austria (№ 4)» (заява № 72331/01) перенесення ризику звернення вимог про дифамацію від автора, який побажав залишитися анонімним, до власника інтернет-видання непропорційним втручанням у права останнього дотримуватися своїх\~переконань не визнається з огляду на важливість у демократичному суспільстві побажання Інтернет-користувачів, здійснюючи свою свободу вираження поглядів, не розкривати своєї особи, з урахуванням чого за висновками Верховного Суду, викладеними 13.02.2019 в постанові Касаційного цивільного суду № 61-5189св18, обов`язкової пасивної процесуальної співучасті у справах цієї категорії немає, і вирішення цього спору можливе без залучення такого автора [PERSON] , про якого немає даних про дійсне повне ім`я та місце проживання, які для позивачів шляхом простого наведення довідок виявилося неможливим встановити. Відповідач, ТОВ «Газета «Наше Місто», за офіційними відомостями ЄДРЮОФОПГФ (а.с. 15-18) став правонаступником Комунального підприємства Дніпровської міської ради «Редакція газети «Наше місто», продовжуючи випускати зареєстровану у встановленому порядку газету «Наше місто», що визнається судом у м. Дніпрі загальновідомим, так само як з урахуванням встановлених в інших цивільних справах фактів не потребує доказування загальновідомі обставини правонаступництва відповідачем прав реєстранта доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту екранного (інтернет) видання «Головна газета Дніпра «Наше місто», що за розширеного тлумачення ч. 3 ст.\~1 Закону про пресу визнається носієм інформації друкованого видання того ж жанру, як засіб комунікації для розповсюдження інформації, на який за викладеними Верховним Судом висновками у постанові Касаційного цивільного суду № 61-5189св18 від 13.02.2019 розповсюджуються гарантії діяльності засобів масової інформації, як і обов`язки та відповідальність. При цьому, реєстрант доменного імені, за яким здійснюється доступ до відповідного веб-сайту, на якому розміщена спірна інформація, за визначенням статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» встановлює порядок і умови використання веб-сайту, вважаючись його власником за відсутності доказів протилежного, які відповідач до відзиву не додавав, і про причини неможливості їх подання письмово в порядку ч. 4 ст. 83 ЦПК України суду не повідомляв. Водночас, відповідач ніколи не посилався на володіння жодною третьою особою обліковим записом, що використовувався б для розміщення веб-сторінки на веб-сайті і дозволяв би такій особі самостійно розміщувати інформацію на веб-сторінці та управляти нею, незалежно від власника веб-сайту, а відповідних доказів до відзиву не додано, і про причини неможливості їх подання суду відповідно до ч.\~4 ст. 83 ЦПК України не повідомлялося. Тому, за відсутності офіційних відомостей про статус юридичної особи у редакції такого екранного (інтернет) видання за висновками Пленуму Верховного Суду України в п.п. 9, 12 постанови № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», які підтримав Верховний Суд у постанові Касаційного цивільного суду № 61-48133св18 від 30.09.2019, слідує визнання ТОВ «Газета «Наше Місто» за правом власника веб-сайту належним відповідачем, відповідальним за випуск у світ опублікованої інформації у виданні «Головна газета Дніпра «Наше місто»: і як за власну електронну інформаційну продукцію, і як власника засобу комунікації її розповсюдження, але який у встановлених обставинах вправі скористатися у цій справі застереженнями про умовний імунітет ЗМІ від цивільної відповідальності, сформульований в §\~65 рішення Європейського Суду з прав людини у наведеній вище справі «Редакції газети "Правоє дело" та Штекель проти України», з посиланням на п.п. 1, 3 ст. 42 Закону про пресу щодо одержання відомостей від інформаційних агентств і дослівного відтворення публічних повідомлень фізичних та юридичних осіб, виходячи з наведеного авторства цифрової інформації, поширеної в екранному інтернет-виданні 368.media, яке себе позиціонує відкритим антикорупційним веб-порталом. З іншого боку, спростування недостовірної інформації за ст. 277 ЦК України належить до змісту абсолютного особистого (немайнового) суб`єктивного права і здійснюється незалежно від вини особи, яка поширила таку інформацію, чи мети дій такої особи, а тому за висновками Пленуму Верховного Суду України в п. 22 зазначеної постанови № 1 від 27.02.2009 не відноситься до способів цивільно-правової відповідальності, звільнення від якої у вичерпному переліку випадків передбачене для засобів масової інформації включно з інформаційними агентствами, означаючи неможливість покладення на них в цих випадках обов`язку винагороди за збитки чи відшкодувати моральну шкоду, у зв`язку з чим правила ст. 277 ЦК України застосовуються залежно від виду посягання у системному зв`язку з критеріями відмежування оціночних суджень від недостовірної інформації (тверджень про факти) відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» та Конвенції, чим згідно ст.ст. 12, 13 ЦК України визначені межі здійснення права на інформацію, від яких залежать об`єктивні і суб`єктивні ознаки юридичного складу правопорушення. Позитивні обов`язки професійних учасників інформаційних відносин підлягають виконанню в обсязі, визначеному a\~contrario правилом ч. 2 ст. 37 Закону про пресу, за якого спростування на вимогу потерпілого зобов`язана опублікувати редакція, яка не має доказів того, що опубліковані нею відомості відповідають дійсності, тоді як за більш високим ступенем добросовісності журналістів інформаційних агентств спростована має бути згідно ст.ст. 21, 33 Закону України «Про інформаційні агентства» лише та інформація, що не відповідає дійсності, незалежно від наявності в розпорядженні інформаційного агентства будь-яких доказів протилежного. Особливого захисту свого права на приватне життя за рішенням Європейського Суду з прав людини від 07.02.2012 у справі «Axel Springer AG v.\~Germany» [Аксель Спрінґер АГ проти Німеччини] (заява №\~39954/08 [ВП]) може вимагати невідома для громадськості приватна особа, в той час як така норма не стосується публічних осіб, якими у висновках Верховного Суду, викладених 30.09.2019 в постанові Касаційного цивільного суду № 61-48133св18, визнаються особи, які обіймають державні посади та (або) користуються державними ресурсами, здійснюючи на публічних посадах владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Безсумнівно, що кандидат у депутати виборного органу місцевого самоврядування, реалізуючи своє пасивне виборче право, неминуче стає учасником політичного процесу і за цією ознакою визнається політичним діячем на місцевому рівні, внаслідок чого позивач [PERSON] , хоч і має право на захист своїх немайнових прав щодо своєї репутації, в тому числі і тоді, коли виступає і не в приватній якості, але межі здійснення такого права відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України звужуються з огляду на більш широкі межі прийнятної критики, спрямованої проти нього, оскільки як політичний діяч неминуче і свідомо кожне своє слово та вчинки залишає відкритими для безпосереднього обговорення і прискіпливої уваги преси, політичних опонентів та широкої громадськості, що покладає на політика обов`язок проявляти стриманість, демонструвати більшу міру толерантності. Тому реалізація таким позивачем права на захист має бути врівноважена з інтересами вільної дискусії з політичних питань, оскільки за тлумаченням Європейського Суду з прав людини у рішенні від 23.05.91 у справі «Обершлік проти Австрії» (серія А № 204) та в рішенні від 25.06.2002 у справі «Коломбані та інші проти Франції» (заява №\~51279/99) обмеження свободи вираження поглядів повинно мати вузьке тлумачення. Так само, позивач [PERSON] викликав навколо себе прискіпливе обговорення і ретельне висвітлення відповідачем своїх слів та вчинків в економічній галузі суспільного життя регіону з огляду на діяльність в статусі депутата Дніпропетровської обласної ради VI скликання у 2010-2015 рр., яка співпала з процесом оголошення банкрутом суб`єкта великого підприємництва ВАТ «Дніпрошина», до управління яким позивач мав безпосереднє відношення з 1999 року, що на переконання суду, дає достатньо приводів вважати для нього межі допустимої критики з окремих питань ефективності його керівництва та причин банкрутства за тлумаченням Європейського Суду з прав людини у рішенні від 21.01.99 у справі «Фрессо та Руар проти Франції» значно ширшими порівняно з пересічною приватною особою. В свою чергу, допустимі відповідачу межі прийнятної критики позивачів за практикою тлумачення Європейським Судом з прав людини в рішенні від 27.02.2001 у справі «Єрузалем проти Австрії» визначаються лише у випадку поширення оціночних суджень, правдивість яких не може бути ані доведена, ані спростована, і до яких за визначенням статті 30\~Закону України «Про інформацію» віднесені висловлювання (зокрема критика, оцінка дій), що не містять фактичних даних (тверджень про факти), а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використаних мовностилістичних засобів, серед іншого, через вживання гіпербол, алегорій, сатири, порівнянь тощо. При цьому, внаслідок кодифікації цивільного законодавства на підставі Закону України\~№ 1170-VII від 27.03.2014 з виключенням частини третьої статті 277 ЦК України презумпція недостовірності поширеної негативної інформації скасована, що покладає на позивачів на засадах змагальності відповідно до ст. 81 ЦПК України тягар доказування, як належності інформації до наклепу чи фактичних даних (розповсюджуваних чуток, пліток), так і недостовірність останніх. Проте, після призначення судово-лінгвістичної експертизи та задоволення клопотань судового експерта для з`ясування семантико-текстуальних питань писемного мовлення, використаного для поширення спірної інформації, позивач [PERSON] в порушення покладеного на нього ухвалою від 07 липня 2021 року обов`язку рахунок експертної установи № 1668 від 26 серпня 2021 року не оплатив, на підставі чого проведення такої експертизи згідно ст. 135 ЦПК України скасоване з ухваленням цього рішення на підставі інших поданих учасниками справи доказів, витлумачивши таку поведінку позивача відмовою спростовувати заперечення відповідача про наведення у публікації лише оціночних суджень. Зокрема, відповідач на підтвердження наявності в нього приводу для висловлених у поширеній інформації припущень послався на офіційно оприлюднені ухвали слідчих суддів, вважаючи їх фактичним підґрунтям для особистісної критичної позиції, а позивачі, навпаки, не стали надавати жодного доказу для розвіювання будь-яких підозр та сумнівів у законності походження джерел накопичення капіталу сім`ї. У світлі всієї спірної публікації власний аналіз відповідача і оцінка ним певних вчинків, подій та припущення їх причин переконують суд у викладі, таким чином, відомостей з критикою особистості позивачів на предмет того, наскільки імовірно, що джерела накопичення майнових статків і капіталу сім`ї Вербасів непрозорі та сумнівного походження, з метою створити для позивача [PERSON] образ протилежний гаслу, використаному в його ж прихованій політичній агітації, і позивач у відповіді на відзив своїми міркуваннями про те, в чому ж саме полягає недостовірність інформації, визнав, що йдеться, власне, про захист від створення у читача саме такого образу. За допомогою таких мовних засобів, як порівняння, метафори, епітети, відповідач в контексті подій з життя та трудового і політичного шляху батька виражає з емоційним забарвленням обурення вчинками і особистими якостями сина та своє бачення про зміну ними своєї партійної приналежності порівнює із значенням та користю для громади міста обрання одного з позивачів до складу депутатів місцевої ради. Суд з огляду на зміст та форму висловів стосовно позивачів має зважувати також і на загальний контекст громадського запиту на місцевих виборах 2020 року до повного оновлення та очищення влади, в якому такі вислови пролунали, у зв`язку з чим назва заголовку у супроводженні фотознімків для порівняння стану приміщень і споруд з території шинного заводу обрана відповідачем для передачі у публікації своїх докорів щодо моральної несумлінності позивачів і їх належності до "старих" регіональних політичних еліт, а не для спонукання до висновку, що йдеться про перевірені за офіційними джерелами правдиві факти з життя позивачів щодо винуватості в якихось протиправних посяганнях. Відповідно, досліджені в судовому засіданні добуті фактичні дані згідно\~ст.ст. 10, 80, 89 ЦПК України за внутрішнім переконанням суд визнав достатніми для своїх висновків про визнання оціночними судженнями зміст поширених відповідачем висловлювань, які хоч і мають ознаки таких, що принижують честь і гідність позивачів, але полягають у критиці особистості кожного з позивачів окремо, оцінці їх впливу, ролі та місця загалом в економічному і політичному житті міської громади м. Дніпра. Суд у з`ясованих умовах розв`язує у цій справі спір за критеріями дотримання справедливого балансу в захисті обох цінностей: з одного боку свободи вираження думки, а з іншого поваги приватного життя, у зв`язку з чим питання полягає в характері імунітету на випадок розміщення на веб-сайті дослівного відтворення повідомлень інших приватних осіб чи одержаної від інших засобів масової інформації або інформаційних агентств інформації, коли відповідач мав правомірні (законні) очікування захисту від звинувачень у дифамації, добросовісно вважаючи опубліковану інформацію такою, що напередодні виборів становить значний суспільний інтерес, який за тлумаченням Європейського Суду з прав людини в §\~42 рішення від 19.02.98 у справі «Боуман проти Великобританії» (заява № 24839/94) та у §§\~51-52 рішення від 21.01.99 у справі «Фрессо та Руар проти Франції» в особливий агітаційний передвиборний період переважує "обов`язки і відповідальність", що тяжіють з огляду на сумнівність походження використаних джерел інформації, інакше преса не змогла б відгравати свою надзвичайно важливу роль "громадського сторожового пса" (§\~63 рішення від 25.06.982 у справі «Торгейр Торгеейрсон проти Ісландії», серія А, № 239). Таким чином, не заперечуючи права позивачів за ст.ст.\~297, 299 ЦК України на повагу їх честі та гідності, ділової репутації та права на їх захист відповідно до ст.ст. 15, 275, 280 ЦК України, встановивши контекст подій, що передували публікації, та спровоковану прихованою передвиборною агітацією політичну полеміку в аналогічному пресі медіа-середовищі в сукупності з особливим статусом позивачів, що зобов`язує їх до стриманості, належить дійти висновку про відсутність необхідності у демократичному суспільстві згідно ч. 2 ст. 10 зазначеної Конвенції засуджувати відповідача за дифамацію і неспівмірність такого роду втручання в його права на вільне вираження думок, через що позов у цій справі на балансі між конкуруючими свободами відповідача на вираження думок і поглядів та правами позивачів на повагу до приватного життя пред`явлений з порушенням позивачами меж їх здійснення за ч. 2 ст. 13 ЦК України, на підстав чого не може бути задоволений відповідно до ч. 3 ст. 16 ЦК України. Судові витрати за правилами ст. 141 ЦПК України з урахуванням результату розгляду справи покладаються на позивачів без відшкодування справленого судового збору.

Outcome: dismissed