Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-06 00:00:00

І. Стислий виклад позицій сторін та третіх осіб: [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить виселити [PERSON] , [INFO] , з будинку [ADDRESS] , без надання іншого жилого приміщення. Свої вимоги мотивує тим, що він проживає за адресою [ADDRESS] та є власником даного будинку. Разом з ним за вказаною адресою зареєстровані та проживають його дружина [PERSON] , дочка [PERSON] та її співмешканець [PERSON] . Останній систематично порушує правила співжиття, а саме перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння постійно вчиняє скандали, ображає нецензурними словами його, дружину та дочку, погрожує фізичною розправою, чим вчиняє домашнє насильство, у зв`язку із чим вони позбавлені можливості вільно користуватися житлом. Дана поведінка відповідача є систематичною, заходи впливу на нього є безрезультативними. Вказані дії відповідача роблять неможливим їхнє спільне проживання. Так, відповідач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, йому виносились термінові заборонні приписи, однак це виявилось безрезультативним. У зв`язку із вищевикладеним він змушений був звернутись до суду з даним позовом. Представниця позивача - адвокат Кобилинець Т.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - [PERSON] в судовому засіданні позов просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав в повному обсязі, не заперечив щодо його задоволення. Спір між сторонами не вирішений. ІІ. Заяви, клопотання сторін та процесуальні дії суду: суд своєю ухвалою від 01.06.2022 відкрив провадження у даній справі та призначив підготовче судове засідання за участю сторін. Відповідач в судовому засіданні подав письмову заяву, в якій зазначив, що позов визнає в повному обсязі. Частиною 1 статті 206 ЦПК України встановлено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з вимогами ч. 4 ст. 206 ЦПК України, судом перевірено, що заява відповідача про визнання позовних вимог не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи, що відповідач позовні вимоги визнав, визнання ним позову не суперечить інтересам сторін, тому суд приймає визнання ним позову та приходить висновку про можливість ухвалення рішення у підготовчому судовому засіданні. ІІІ. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: [PERSON] , [INFO] , є власником домоволодіння, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с. 9). З відповідді начальника Долинського ВП Калуського РВП ГУНП в Івано - Франківській області вих. №5368 (а.с. 10) встанволено, що [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Згідно із відповіддю начальника ВП №1 (м. Долина) Калуського РВП ГУНП в Івано - Франківській області (а.с. 11) встановлено, що 05.12.2021, 12.12.2021 [PERSON] , [INFO] , винесено термінові заборонні приписи серії АА №259312 та серії АА №259316. Отже, судом встановлено, що позивач є власником майна будинку [ADDRESS] і в силу\~ст. 391 ЦК України,\~як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Також встановлено, що відповідач систематично порушує правила співжиття та робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. ІV. Оцінка суду: заслухавши сторін, вивчивши та дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, враховуючи визнання позову відповідачем, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить висновку, що позов слід задовольнити з таких підстав. Частинами 1, 3 статті 12 Цивільно процесуального кодексу України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків,\~ встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Статтею 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках або порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав\~людини\~і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України\~«Про ратифікацію Конвенції про\~захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року\~№ 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає\~право особи на безперешкодне користування своїм майном\~та\~закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Способи захисту права власності передбачені нормами ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як передбачено ст. 157 Житлового кодексу Української РСР, членів сім`ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилового приміщення. У відповідності до ч. 1 ст. 116 Житлового кодексу України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно\~з ст. 150 ЖК України, \~громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з п. 1 ч. 1ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд вирішував справу № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації та вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь - яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Такі по суті висновки містяться у постановах Верховного Суду від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-13113цс16 (753/481/15-ц), від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц. Крім цього, виселення є категорією житлового законодавства, і тому при розгляді справ про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло. З матеріалів справи та в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є співмешканцем доньки позивача - [PERSON] . Відповідач систематично порушує правила співжиття вчиняючи домашнє насильство стосовно як позивача, так і членів його сім`ї, що як наслідок призводить до неможливості проживання з ним в одному будинку. Вжиття заходів шляхом притягнення його до адміністративної відповідальності та винесення термінових заборонних приписів не принесли жодного результату. На підставі вищевикладеного, суд приходить висновку, що дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджується той факт, що відповідач систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим проживання з ним в одному будинку позивача, перешкоджає йому користуватись власним житловим приміщенням на свій розсуд, а заходи запобігання та громадського впливу виявились безрезультатними, а тому заявлений позов слід задоволити, виселити відповідача з вказаного житлового приміщення без надання йому іншого житла. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 391 ЦК України, ст.ст. 116, 157 Житлового кодексу Української РСР,

Outcome: approved