Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до відповідачки [PERSON] про визначення місця проживання їх спільного сина [PERSON] , [INFO] , з батьком. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що з 2012 року перебував у шлюбі з відповідачкою [PERSON] . Через чотири роки шлюб було розірвано в судовому порядку. [INFO] народився [PERSON] , а [INFO] народився [PERSON] , батьками яких є позивач та відповідачка. На даний час старший син проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] та перебуває на його вихованні та повному утриманні. Будинок, в якому вони проживають, належав на праві власності батьку позивача (діду дітей). Позивач є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після померлого [INFO] батька - [PERSON] . Певний час з відповідачкою існувала домовленість щодо участі у вихованні дітей та було визначено дні побачень з сином. З квітня 2021 року старший син проживає разом з позивачем, перебуває на його повному утриманні та вихованні у зв`язку з об`єктивною неможливістю колишньої дружини виховувати одночасно двох дітей. Наразі дружина перебуває у відпусті по догляду за дитиною та отримує незначні соціальні виплати. У свою чергу з відповідачкою проживає менший син - [PERSON] , а вихованням старшого сина мати не займається. У зв`язку з ситуацією, що склалася, позивач позбавлений можливості здійснювати самостійно представництво інтересів сина, провести реєстрацією його місця проживання за адресою фактичного проживання та вчиняти інші дій, щоб забезпечити якнайкращі інтереси дитини. Позивач зазначає, що офіційно працевлаштований, отримує гідну заробітну плату, в будинку, де мешкаємо разом з сином, створені всі належні умови для проживання, виховання, відпочинку та розвитку дитини. Враховуючи вищенаведені обставини, просить суд задоволити позов та визначити місце проживання старшого сина [PERSON] , [INFO] , з батьком. Відповідачка відзиву на позов не подала. У судове засідання позивач не з`явився, у позовній заяві просив, у випадку його неявки, здійснювати розгляд справи без його участі. Відповідачка подала заяву від 21.06.2022 в якій просить суд здійснювати розгляд справи без її участі. Позовні вимоги визнає у повному обсязі. Наслідки відмови від позову їй відомі та зрозумілі. Третя особа подала клопотання про розгляд справи без їх участі. Оскільки відповідачка визнала позов, суд за результатами підготовчого провадження, відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, ухвалює рішення. У зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступних висновків. Як установлено з матеріалів справи позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] з 12.08.2012 по 03.02.2016 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.02.2016 шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] народився [INFO] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] народився [INFO] . Батьками дітей записано: в графі батько - [PERSON] , а в графі мати - [PERSON] . Судовим розглядом встановлено, що на даний час сторони проживають окремо, а їх малолітні сини проживають: [PERSON] , [INFO] , - разом з батьком, а [PERSON] , [INFO] , - разом з матір`ю. Оскільки сторони не можуть дійти згоди щодо місця проживання сина [PERSON] , [INFO] , позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Згідно копії паспорта позивача місце реєстрації його проживання: [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Сторожницької сільської ради за №35 від 16.08.2002 житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві приватної власності. Згідно довідки Приватного нотаріуса Ужгородського нотаріального округу Хвасти М.М. єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після померлого [INFO] [PERSON] , є його син [PERSON] . Згідно довідки про доходи від 19.01.2022 року [PERSON] має постійний дохід. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини третьої та четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З висновку про визначення місця проживання дитини встановлено, що службою у справах дітей Холмківської сільської ради 30.06.2022 року здійснено перевірку умов проживання дитини з батьком за адресою: [ADDRESS] , про що складено відповідний акт. Житлово-побутові умови гр. [PERSON] відмінні. Наявне електро-, водо- та газопостачання. В будинку сучасний ремонт, наявна мебель для зручного проживання. Наявна побутова техніка. У дитини з батьком наявні окремі кімнати, у дитини є іграшки та розвиваюче приладдя по віку. Стосунки в родині засновані на взаємоповазі, батько вміє вислухати, зрозуміти і допомогти сину. За даною адресою фактично проживають: [PERSON] 1980р.н. - батько ; [PERSON] 1958 р. - мати заявника; [PERSON] 2019р. - син. 27.06.2022 з метою захисту прав та законних інтересів дітей: [PERSON] , 2019 р.н. службою у справах дітей Холмківської сільської ради було надіслано запит до служби у справах дітей Ужгородського міськвиконкому з проханням скласти акт обстеження житлово побутових умов за місцем фактичного місця проживання матері дитини [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 28.06.2022 року органом опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради було здійснено обстеження умови проживання за фактичним місцем проживання за адресою: [ADDRESS] , про що складено відповідний акт. Житлово-побутові умови гр. [PERSON] є відмінні. Квартира обладнана сучасними меблями та побутовою технікою. У дітей є окрема кімната зі спальними місцями, ігрова зона, дитячі розвиваючі іграшки, одяг по сезону. Зі слів мами, вона не заперечує щодо визначення місця проживання однієї дитини разом з батьком. За даною адресою проживають: [PERSON] , 1987 р.н. - мати, [PERSON] , 2021 р.н. - син. Питання про визначення місця проживання [PERSON] , 2019 року народження та [PERSON] , 2021 р.н. розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулися 11.07.2022 року. За результатами обговорення питання про визначення місця проживання дітей та наявних документів, що стосуються безпосередньо порушеного питання, прийнято рішення про доцільність визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , а [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] . Суд погоджується з висновком органу опіки та піклування, оскільки він є обґрунтованим та не суперечить інтересам дітей. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження №61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Визначаючи місце проживання дитини, надавши належну оцінку усім обставинам справи, а саме, що батьком створено належні умови для виховання та розвитку дитини, суд, виходячи із найкращих інтересів дитини, встановивши, що [PERSON] , [INFO] проживає разом із батьком, вважає необхідним визначити місце його проживання саме разом з ним. Мати дітей, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про її здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати. Беручи до уваги обставини справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дітей та забезпечити доброзичливе спілкування один з одним, суд, визначаючи місце проживання спільної дитини сторін у цій справі з батьком, дійшов висновку про те, що зазначене буде відповідати як найкращим інтересам [PERSON] , [INFO] , сприятиме його повноцінному вихованню та розвитку. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їх спільного спілкування та проведення часу з дітьми, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. За клопотанням позивача витрати по сплаті судового збору слід покласти на позивача.

Outcome: approved