Jurisdiction: civil
Date: 2022-08-01 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, яким просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою [ADDRESS] . Мотивуючи свої вимоги тим, що позивач та [PERSON] є співвласниками кімнат [ADDRESS] , [ADDRESS] . Відповідачка є колишньою дружиною [PERSON] . Шлюб між ними був розірваний 06.04.2021р. Відповідачка не проживає у зазначених кімнатах з вересня 2019р. року. Кімнатами не цікавиться, її речей у квартирі немає. Позивач несе значні витрати на оплату комунальних послуг. Ухвалою суду від 08.06.2022р., позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового засідання в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. На позовних вимогах наполягає. В судове засідання не з`явився, причини суду не повідомив. Суд вважає за необхідне залишити без розгляду клопотання представника позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, оскільки ухвалою суду від 08.06.2022р., позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового засідання в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачка у судове засідання не з`явилася по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін,\~на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову\~з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Кімнати [ADDRESS] ,\~ [ADDRESS] \~належить на\~праві спільної\~часткової приватної\~власності[PERSON] \~та [PERSON] \~по Ѕ\~частині кожному на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 20.05.2016р, зареєстрованого за № 2212. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 946017748101. Відповідачка є її колишньою дружиною позивача. Шлюб між ними було розірвано 06.04.2021р. Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Миколаєва про зареєстрованих осіб в житловому приміщенні, сформованого 21.02.2022, № 16.27-15354-2022 вбачається, що інформація про реєстрацію [PERSON] , [INFO] відсутня. Відповідно до відповіді Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області від 06.07.2022р. № 1789/1/4801-22 [PERSON] , [INFO] зареєстрованої у Миколаївській області не значиться. Як вбачається з Акту про не проживання від 14.01.2021р., підписаного свідками позивача [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , завірені паспортистом [PERSON] - [PERSON] , [INFO] у кімнатах [ADDRESS] не проживає з вересня 2019 року. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Відповідно до ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. У відповідності з ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Аналогічна правова позиція висловлена Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп.

Outcome: approved