Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] померла бабуся позивачки [PERSON] у віці 81 р. внаслідок короновірусної хвороби. У березні 2021 року позивачка звернулась до Другої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. 31.03.2021 року позивачка звернулася до державного нотаріусу Другої київської державної нотаріальної контори Погорілої Л.С., яка повідомила, що після смерті бабусі позивачки відкрита спадкова справа, в якій наявний Заповіт, але на прохання ознайомитися з матеріалами спадкової справи їй було відмовлено. Позивачка зазначає, що її бабуся постійно хворіла на онкозахворювання, зробила більше 15 процедур хіміотерапії, страждала на серцеву недостатність, внаслідок чого неодноразово викликалася швидка допомога, бабусю забирали до медичного закладу на лікування. Вищевказаний заповіт не може відповідати чинному законодавству і має бути визнаний недійсним, оскільки він не був підписаний бабусею позивачки в сили віку та постійних хвороб, не відповідає волі спадкодавця та складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, що є достатньою підставою для визнання цього заповіту недійсним. Даний заповіт порушує права позивачки, як спадкоємця четвертої черги, на усе спадкове майно, оскільки вона зі своєю родиною доглядала за бабусею. Складення та посвідчення оспорюваного заповіту не було вільним та не відповідало волі померлої бабусі, оскільки даний заповіт був складений без її участі з порушенням норм Цивільного кодексу України та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] на користь [PERSON] 27.05.2021 року від відповідачки найшов відзив на позов. Відповідно до заперечень, викладених у Відзиві, відповідачка зазначає, що вона не визнає позов у повному обсязі, оскільки він є необґрунтованим. [PERSON] мала родинні відносини зі спадкоємцем, відповідач організовувала і оплачувала у квартирі за місцем проживання спадкодавця поточні роботи (підключення телебачення для спадкодавця, повірку лічильників води, взяття їх на облік), купувала для спадкодавця медикаменти, оплачували за комунальні послуги у квартирі за місцем проживання спадкодавця до та після її смерті, оплачувала витрати на поховання спадкодавця та перераховувала на її особистий банківський рахунок грошові кошти на її утримання, купувала для спадкодавця побутову техніку. Відповідачка вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, а тому просить відмовити в їх задоволенні. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 11.06.2021 року прийнято цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Друга Київська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним до свого провадження. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.07.2021 року відмовлено у задоволені заяви представника відповідача. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.07.2021 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.08.2021 року призначено по справі судово-почеркознавчу експертизу. Постановою Київського апеляційного суду від 23.11.2021 року Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 18.08.2021 року залишено без змін. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.05.2022 року відновлено провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Друга Київська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.06.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про призначення по справі судової експертизи. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.07.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про призначення судової експертизи. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідачки у судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, зазначених у запереченнях, просив у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи - Другої Київської державної нотаріальної контори - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. 17.06.2020 року [PERSON] був складений заповіт на ім"я [PERSON] на все її майно. Заповіт був посвідчений державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори. У встановлений законом строк відповідачка [PERSON] звернулась до Другої Київської нотаріальної контори нотаріуса із заявою про прийняття спадщини на підставі заповіту, на підставі чого була відкрита спадкова справа. У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує на те, що заповіт є недійсним, оскільки підпис на заповіті від імені її бабусі здійснений не нею. З цих підстав позивачка просить визнати заповіт недійсним. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства. Статтею 1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Згідно з статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Відповідно до частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України. Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Таким чином, на заповіт, як і на будь-який інший правочин, поширюються загальні вимоги щодо їх дійсності, додержання яких є необхідною умовою його чинності. Для вирішення питання щодо справжності підпису [PERSON] на оспорюваному заповіті судом було призначено судово-почеркознавчу експертизу. У зв`язку із ненаданням стороною позивача додаткових матеріалів для проведення експертизи та несплати вартості експертизи ухвалу суду про призначення судової експертизи залишено без виконання. Статтею 109 ЦПК України визначено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити в його визнанні. Як вбачається з письмових матеріалів справи, позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним заповіту, складеного від імені [PERSON] 17.06.2020 року на ім`я [PERSON] . Позовні вимоги мотивовані тим, що її бабуся [PERSON] постійно хворіла на онкозахворювання, зробила більше 15 процедур хіміотерапії, страждала на серцеву недостатність, внаслідок чого неодноразово викликалася швидка допомога. Оспорюваний заповіт не може відповідати чинному законодавству, оскільки не був підписаний бабусею в силу віку та постійних хвороб, не відповідає волі спадкодавця, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, що є підставою для визнання заповіту недійсним. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.08.2021 року провадження у справі зупинено у зв`язку з призначенням судової експертизи. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.05.2021 року провадження у справі відновлено у зв`язку з поверненням справи до суду з повідомленням про неможливість надання висновку. 10.01.2022 року судом було отримано з експертної установи рахунок за проведення експертизи, який було направлено для виконання позивачці, згідно листа від 13.01.2022 року, та отримано нею 29.01.2022 року. Крім того, 01.02.2022 року до суду надійшло клопотання експертів про надання додаткових доказів, а саме: оригіналу досліджуваного документу - заповіту від 17.06.2020 року; вільних зразків підпису [PERSON] ; переліку зразків підпису [PERSON] , що можна використовувати в якості порівняльного матеріалу при проведенні дослідження. 01.02.2022 року вказане клопотання було надіслано на адресу позивача, що було отримано нею 16.02.2022 року. Вказані клопотання експертів позивачкою у встановлений термін виконано не було, у зв`язку з чим 27.04.2022 року судом було отримано повідомлення про залишення ухвали суду про призначення експертизи без виконання. Повідомлення суду із клопотаннями експертів були отримані позивачкою, що підтверджується відповідними поштовими повідомленнями. Крім того, для проведення судової експертизи експертам необхідно було надати вільні та експериментальні зразки підпису [PERSON] . Але відповідні зразки позивачкою суду не надано, будь-яких клопотань про витребування письмових доказів також не надходило. Відсутність вільних та експериментальних зразків підпису [PERSON] зробило неможливим проведення експертизи, наслідком чого буде повернення справи з повідомленням експерта про залишення ухвали без виконання. При цьому стороною позивача надано суду Висновок експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 31.03.2022 року № 855/03/2022, відповідно до якого встановлено, що підпис від імені [PERSON] у графі «ПІДПИС у заповіті від імені [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , від 17 червня 2020 року, посвідченому державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Козак Н.А., зареєстрованому в реєстрі за № 1, виконаний [PERSON] . Зазначене вище переконливо свідчить про те, що оспорюваний заповіт від 17.06.2020 року підписаний особисто заповідачем [PERSON] , а тому твердження позивача про те, що підпис виконаний не вказаною особо, є безпідставними. Відповідно до статті 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року). Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Згідно зі статтею 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні вказаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Відповідно до частин першої, четвертої статті 143 ЦПК для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Особи, які беруть участь у справі, мають право просити суд провести експертизу у відповідній судово-експертній установі, доручити її конкретному експерту, заявляти відвід експерту, давати пояснення експерту, знайомитися з висновком експерта, просити суд призначити повторну, додаткову, комісійну або комплексну експертизу. Суд також звертає увагу на те, що ч. 1 ст. 103 ЦПК України визначено умови, за яких суд призначає судову експертизу, а саме: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цим самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. Як вбачається з письмових матеріалів справи, стороною відповідача надано суду Висновок експерта від 31.03.2022 року за результатами проведення почеркознавчої експертизи за заявою адвоката Любивця П.В. При цьому стороною позивача не було надано жодних висновків судової експертизи, які могли бути проведені за заявою сторони позивача, а також мати доказове значення при розгляді справи по суті. Така процесуальна поведінка позивачки свідчить про те, що вона намагається перекласти тягар доказування на суд, при цьому не вчиняючи жодних дій для отримання доказів самостійно. Що стосується тверджень позивачки про невідповідність заповіту вимогам діючого законодавства, то слід зазначити наступне. Відповідно до п. 1, 2 Глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріуса України при вчинення нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється нотаріусом за документами, передбаченими Законом. Пунктами 1, 2 Глави 4 Порядку визначено, що дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою. Згідно із ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відчуватися при свідках (ст.. 1253 цього Кодексу). Статтею 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом, був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. З наведеного вище та встановлених у справі обставин можна зробити переконливий висновок про те, що посвідчення оспорюваного заповіту відбулося з додержанням вимог чинного законодавства, заповіт вчинено у письмовій формі за допомогою технічних засобів спадкодавцем, дієздатність якого нотаріусом перевірено, із зазначенням місця та часу складання, прочитано вголос, складено текст зі слів заповідача, підписано заповідачем особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки при його посвідченні дотримано всі вимоги діючого законодавства, заповіт був складений особисто заповідачем, його волевиявлення було вільним та відповідало його волі, а тому суд вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України витрати у справі суд відносить на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed