Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-21 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серія ЛВ № 18903, відповідно до якого відповідачу надано земельну ділянку площею 0,4047 га. для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства в с. Липники, Пустомитівського району Львівської області; витребувати у відповідача на користь позивача земельну ділянку площею 0,0501 га., шляхом перенесення існуючої огорожі довжиною 121 м. 33 см. у сторону [PERSON] на 4 м. 13 см.; зобов`язати відповідача звільнити дорогу загального користування по [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначає, що відповідно до даних погосподарської книги сільської ради за [PERSON] , господарством, що за адресою [ADDRESS] з 1991 року рахується 0,35 га землі, що підтверджується Випискою Солонківської сільської ради від 13.09.2019 року №72. Разом з тим, фактично у користуванні позивача по [ADDRESS] перебуває лише 0,2999 га. землі. Крім того 0,0126 га землі, якими користується позивач на думку відповідача є дорогою загального користування. Наведені відомості підтверджується абрисом земельної ділянки, що додається. Така ситуація склалася у зв`язку і тим, що [PERSON] , з якою у позивача наявна межа, без належних правових підстав отримала Державний акт на право приватної власності на землю Серія ЛВ№18903. Так, відповідно до відомостей Державного акта на право приватної власності на землю Серія ЛВ№ 18903, що посвідчує права [PERSON] , такий акт видано згідно Рішення виконкому Поршнянської сільської ради від 08 лютого 1998 року №258 відповідно до якого [PERSON] надано земельну ділянку площею 0,4047 га. для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства. Проте, як у Рішенні Поршнянської сільської ради від 08 лютого 1998 року №258, так і у Додатку №1 до нього, відсутні відомості про надання [PERSON] будь-якої земельної ділянки, тобто Державний акт на право приватної власності на землю [PERSON] Серія ЛВ№ 18903 виданий без відповідного рішення ради - безпідставно. Згідно погосподарської книги сільської ради за [PERSON] станом на 1998-1999 роки рахувалося 0,37 га, що підтверджується відповідною довідкою сільської ради №944 від 2005 року, яка додається. Вказані відомості підтверджують захоплення відповідачем 0,0501 га. землі позивача. Крім того, згідно викопіювання з генерального плану с. Липники вбачається, що згідно Державного акта на право приватної власності на землю [PERSON] Серія ЛВ№ 18903 приватизовано дорогу загального користування по вул. Лесі Українки у с. Липники. Згідно матеріалів замірів земельної ділянки, що перебуває у користуванні позивача за адресою [ADDRESS] , її площа становить 0,2999 га. Отже, відповідачем протиправно захоплено 0,0501 га земельної ділянки позивача та дорогу загального користування по [ADDRESS] . За таких обставин, відповідачем порушено право позивача користування земельною ділянкою, право приватизації земельної ділянки та право користуватися дорогою загального користування по [ADDRESS] . [PERSON] є дружиною [PERSON] , співвласником будинку і користувачем землі за адресою: [ADDRESS] . Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.05.2006 року [PERSON] є власником 29/50 будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] . Позивач, як чоловік [PERSON] , також є співвласником та користувачем вказаної нерухомості. Враховуючи наведене, на думку позивача, слід визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю [PERSON] Серія ЛВ№18903 та витребувати у відповідача 0,0501 га захопленої у позивача земельної ділянки та звільнити дорогу по [ADDRESS] . 11.11.2019 року провадження у справі відкрито. 31.01.2020 року на адресу суду надійшла правова позиція відповідача, в якій відповідач [PERSON] просить закрити провадження у справі. В обґрунтування зазначає, що починаючи з 2005 року по теперішній час відбуваються суди з тих самих підстав за тим самим предметом спору, де позивачем чи відповідачем виступає дружина позивача у справі [PERSON] , яка програла усі суди, рішення у яких набрали законної сили. Тому не маючи права на повторне звернення з позовом звертається чоловік [PERSON] [PERSON] , однак жодних доказів порушення його прав суду не представляє. За таких обставин вважає що позивачем пропущено строки позовної давності. 12.03.2020 року на адресу суду подано заяву про зміну підстав позову шляхом їх доповнення та залишення частини вимог без розгляду. 11.08.2020 року надійшов відзив на заяву про зміну підстав позову шляхом їх доповнення та залишення частини вимог без розгляду, в якій відповідач просить закрити провадження у справі. В обґрунтування зазначає, що позивач у позовній заяві та у заяві про зміну підстав і предмета позову від 11.03.2020 року стверджує, що в рішенні Поршнянської сільської ради від 08.02.1998 року і в додатку до нього немає інформації про надання [PERSON] земельної ділянки, на заперечення чого відповідач зазначає, державний акт на право власності на землю їй видано на основі рішення виконкому Поршнянської сільської ради від 08.02.1998 року. На сесії Поршнянської сільської ради 08.02.1998 року не розглядали питання про включення відповідача в список осіб, які отримують право власності на землю, тому що ще не було рішення виконкому Поршнянської сільської ради про надання їй права власності на землю. Окрім цього у 2005 році по заяві [PERSON] Поршнянською сільською радою і відділом земельних ресурсів була проведена інвентаризація земельної ділянки. Рішенням № 400 від 29.12.2005 року сесії Поршнянської сільської ради затверджено план встановлених меж № 235 [PERSON] і площа земельної ділянки 0,4127 га. Ширина земельної ділянки відповідачки на межі з [PERSON] залишилась 17,40 м., у такому ж розмірі який був узгоджений [PERSON] при підписанні акту встановлення і узгодження меж земельної ділянки 24.12.1997 року. Вказує, що жодних правовстановлюючих документів, які б ствердили правомірність користування позивачем земельною ділянкою, яка межує із земельною ділянкою відповідачки у позивача немає, земля що нею користується [PERSON] та [PERSON] є власністю сільської ради, а тому право [PERSON] жодним чином не може бути порушене, оскільки таке у позивача не виникло, з огляду на що вважає позов безпідставним. 10.11.2020 року на адресу суду надійшла відповідь позивача на відзив, в якій позивач вважає необґрунтованими твердження відповідача висловлені в заперечення позовної заяви та заяви про зміну підстави позову шляхом їх доповнення та залишення частини вимог без розгляду. Просить відмовити у задоволенні клопотання про закриття провадження та задоволити позов, зазначаючи що строк звернення до суду із позовом та строки позовної давності ним не пропущено, оскільки про наявні підстави позову позивач дізнався лише 31.07.2018 року при ознайомленні з матеріалами справи № 450/689/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення порушень права власності на землю. Окрім того вказує, що обставинами, що підтверджують протиправність/нікчемність оспорюваного державного акта на право приватної власності [PERSON] на землю серія ЛВ № 18903 є: відсутність у Рішенні Поршнянської сільської ради від 08 лютого 1998 року №258 і в додатку до нього інформації про надання [PERSON] земельної ділянки про яку йдеться в акті; відсутність технічної документації із землеустрою на земельну ділянку [PERSON] площею 0,4047 га для БОЖБ та ведення ОСГ на території Поршнянської сільської ради; \~ \~ \~ \~відсутність підпису інженера-землевпорядника на Державному акті на право приватної власності на землю серія ЛВ№18903 відповідно до якого відповідачу надано земельну ділянку площею 0, 4047 га.; невідповідність площі земельної ділянки 0, 4047 га. згідно акта площі землі, що перебувала у користуванні [PERSON] згідно з погосподарською книгою - 0, 37 га.; оформлення згідно АКТА права власності [PERSON] на дорогу загального користування по [ADDRESS] ; - \~ \~ \~ \~ згідно оспоруваного акта про право власності на землю [PERSON] оформлено право власності на землю, що перебуває у користуванні домогосподарства позивача, що за адресою: [ADDRESS] , адже з 1991 року за домогосподарством позивача по [ADDRESS] рахується - 0,35 га землі. Таким чином, як зазначає позивач, [PERSON] може приватизувати 0,37 га. землі, що перебувала у її користуванні. 19.11.2020 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю серія ЛВ № 18903, витребування земельної ділянки та зобов`язання вчинення дій в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про витребування у відповідача на користь позивача земельної ділянки площею 0,0501 га., шляхом перенесення існуючої огорожі довжиною 121 м. 33 см. у сторону [PERSON] на 4 м. 13 см. залишено без розгляду та справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 13.04.2021 року провадження у справі зупинено до залучення у даній справі правонаступника, після смерті відповідача [PERSON] , яка померла [INFO] . 11.04.2022 року провадження у справі поновлено, залучено до участі у справі правонаступника відповідача [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав наведених в позовній заяві, заяві про зміну підстав позову та відповіді на відзив, просить такий задоволити у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечив з підстав наведених у відзиві на позовну заяву, письмових поясненнях щодо позову, просить у задоволенні такого відмовити. Суд, заслухавши пояснення учасників справи та її представників, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, зважаючи на те, що судом були застосовані всі можливі заходи, передбачені законом, для забезпечення доказів у справі і їх витребуванні, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, приходить до висновку, що позов в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Віддповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності, що посвідчене державним актом на право приватної власності на землю від 30 квітня 1999 року, серії Я В № 18903, що зареєстрований у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1974, виданого на підставі рішення виконкому Поршнянської сільської Ради народних депутатів від 08 лютого 1998 року № 258, належить земельна ділянка, площею 0,4047 га, розташована на території с. Липники Поршнянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, передана для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства. Положеннями статті 41 Конституції України гарантовано кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Звертаючись до суду із позовом позивач зазначає, що право власності на земельну ділянку виникло у відповідача на підставі Рішення Поршнянської сільської ради від 08 лютого 1998 року №258 відповідно до якого [PERSON] надано земельну ділянку площею 0,4047 га. для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства, однак у Рішенні Поршнянської сільської ради від 08 лютого 1998 року №258 та в додатку до нього відсутнтня інформація про надання [PERSON] земельної ділянки. Разом з тим, судом встановлено, що Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку виданий на підставі Рішення виконкому Поршнянської сільської ради від 08 лютого 1998 року №258, позовної вимоги про визнання якого недійсним та його скасування, стороною позивача не заявлено. Підстав для визнання недійсним Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку окремо та безвідносно до оспорення правомірності акта індивідуальної дії на підставі якого видано оспорюваний державний акт суду не доведено та судом не встановлено. Таким чином за встановленої судом відсутності вимоги про оспорення дійсності чи скасування правовстановлюючого акта, зокрема рішення органу місцевого самоврядування яке було підставною набуття відповідачем права власності на об`єкт нерухомого майна, який є об`єктам спору, відсутності підстав для визнання недійсним оспорюваного державного акта зокрема, судом не встановлено підстав для визнання недійсним державного акта про право приватної власності на землю відповідача, оскільки такий у справі зо розглядається із визначеним предметом та підставами позову, по своїй правовій природі не може бути визнаний недійсним безвідносно до чинності правової підстави його видачі, протилежного стороною позивача суду не доведено. Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.05.2006 року, копія якого наявна в матеріалах справи, [PERSON] , дружина позивача [PERSON] (Свідоцтво про шлюб від 15.06.2006 року) є власником 29/50 будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] . Звертаючись до суду із позовом позивач зазначає, що відповідно до даних погосподарської книги сільської ради за його господарством, що за адресою [ADDRESS] з 1991 року рахується 0,35 га. землі, що підтверджується Випискою Солонківської сільської ради від 13.09.2019 року №72, а згідно погосподарської книги сільської ради за [PERSON] станом на 1998-1999 роки рахувалося 0,37 га., що підтверджується відповідною довідкою сільської ради №944 від 2005 року, однак відповідно до оспорюваного Державного акта на право власності на землю відповідачці надано у власність 0,4047 га. для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства. Таким чином зазначає, що вказані відомості підтверджують захоплення відповідачем 0,0501 га. належної йому земельної ділянки. Однак суд, відмовляючи в задоволенні позову зазначає, що за відсутності технічної документації землеустрою земельної ділянки якою користується позивач, клопотань про призначення експертиз у справі, для встановлення обставин на які покликається позивач як на підстави звернення до суду із позовом, порушення прав позивача як землекористувача сусіднім землевласником [PERSON] не доведено. Окрім цього, судом враховано, що згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 29.09.2020 у справі №688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20) у дозволі на виготовлення проекту землеустрою визначається лише приблизна площа земельної ділянки та орієнтовне місцезнаходження (наприклад, земельний масив, у межах якого вона буде знаходитись). Конкретизується ж земельна ділянка у проекті землеустрою. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає інформацію щодо меж земельної ділянки та інформацію, важливу для визначення можливості використання земельної ділянки у той чи інший спосіб, зокрема перелік обмежень у використанні земельних ділянок (меж охоронних зон (наприклад, біля ліній електропередач), зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель); матеріали погодження проєкту землеустрою тощо (стаття 50 Закону України «Про землеустрій»). Отже, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки означає дозвіл власника земельної ділянки здійснити певні дії на землі власника, аби мати змогу в подальшому точно визначити предмет оренди. Отже, цей дозвіл наділяє заінтересовану особу повноваженням ідентифікувати на землі власника земельну ділянку, яку ця особа бажає отримати в оренду в майбутньому. Як вказує сторона відповідача заперечуючи позов у 2005 році по заяві [PERSON] Поршнянською сільською радою і відділом земельних ресурсів була проведена інвентаризація земельної ділянки. Рішенням № 400 від 29.12.2005 року сесії Поршнянської сільської ради затверджено план встановлених меж № 235 [PERSON] і площа земельної ділянки 0,4127 га. Ширина земельної ділянки відповідачки на межі з [PERSON] залишилась 17,40 м., у такому ж розмірі який був узгоджений [PERSON] при підписанні акту встановлення і узгодження меж земельної ділянки 24.12.1997 року. Вказані обставини стороною позивача не заперечено та не спростовано належними доказами у справі. Жодних доказів наявності порушень визначених меж земельної ділянки, якою користується позивач суду не представлено, клопотань про витребування таких суду не заявлялось. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У відповідності до ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7 роз`яснено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Власник земельної ділянки, права якого порушено, може вимагати відшкодування завданої цим моральної шкоди (частина третя статті 386 ЦК). У відповідності до ст. 5 ЗК України, земельне законодавство базується на таких принципах, зокрема: забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави. Згідно ч.1 та ч. 2 ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Оскільки визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, встановивши, що позов в частині другої позовної вимоги пред`явлений до неналежного відповідача, за відсутності визначених процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Відмовляючи в задоволенні позову в частині позовної вимоги про зобов`язання звільнити дорогу загального користування, судом враховано також що землі загального користування є власністю громади, інтереси якої представляє орган місцевого самоврядування, права позивача відповідачем не порушено, а клопотань про залучення належного співвідповідача суду позивачем не заявлялось, доказів на підтвердження вимоги про звільнення дороги загального користування відповідачем, стороною позивача не представлено, клопотань про витребування таких суду не заявлено, клопотань про призначення експертизи для здобуття таких судом не заявлено. Відповідачем у ході розгляду справи заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до заявлених позовних вимог, оскільки починаючи з 2005 року по теперішній час відбуваються суди з тих самих підстав за тим самим предметом спору, де позивачем чи відповідачем виступає дружина позивача у справі [PERSON] , про що достовірно було відомо її чоловіку, позивачу у справі, окрім того представник позивача [PERSON] представляв також інтереси дружини позивача [PERSON] при розгляді судових справ, а тому позивачем порушено строки звернення до суду із позовом. Однак, з огляду на вищенаведене, суд вважає, що таке клопотання не підлягає до задоволення, оскільки за змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим; у разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, виходячи із суті та змісту заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у представлених суду доказах, враховуючи визначений позивачем об`єкт спору, обраний позивачем спосіб захисту свого права не відповідає характеру спірних правовідносин, а тому оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені сплачені останнім судові витрати, які складаються із судового збору.

Outcome: dismissed