Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-13 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання квартири та нежитлового приміщення (гаражу) особистою приватною власністю. Позовні вимоги мотивувала тим, що 09 вересня 1983 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів Чернівецького міського управління юстиції. Згідно з рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 веренся 2021 року (цивільна справа № 344/9757/21) шлюб між ними розірвано. Під час перебування у шлюбі позивачка отримала у власність наступне майно: однокімнатну квартиру, загальною площею 35,3 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2188669526101) за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та нежитлове приміщення VІІ (гараж) , загальною площею 22,2 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна -2188655926101) за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Об`єкти нерухомого майна були придбані виключно за кошти позивачки, одержані від продажу квартири згідно з договором купівлі-продажу квартири від 21 лютого 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Підхомною О.Д., квартири [ADDRESS] , яка була особистою приватною власністю позивачки і яка продана за ціною 107 500 (сто сім тисяч п`ятсот) гривень 00 коп. Коштів, які могли би бути спрямовані відповідачем на придбання однокімнатної квартири [ADDRESS] та нежитлового приміщення (гаражу) в будинку у відповідача не було. Просить суд: визнати особистою приватною власністю [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , жительки [ADDRESS] , однокімнатну квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2188669526101); визнати особистою приватною власністю [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , жительки [ADDRESS] , нежитлове приміщення VII, загальною площею (кв.м.): 22,2 , що знаходиться в житловому будинку [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2188669526101). Позивачка в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву в якій просить задовольнити позов, не заперечує про розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, правом на подачу відзиву на позов не скористався, подав заяву до суду про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вживав усіх можливих заходів для розгляду справи по суті з викликом сторін, проте сторони розпорядилися наданими їм процесуальними правами на власний розсуд, що і стало підставою для подальшого розгляду справи на підставі поданих та наявних у справі доказів. Дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні матеріали справи в їх сукупності, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, проаналізувавши норми матеріального права, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з 09 вересня 1983 року вересня 1983 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів Чернівецького міського управління юстиції. Згідно з рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 веренся 2021 року (цивільна справа № 344/9757/21, яке набрало законної сили 06.10.2021 року, шлюб між ними розірвано (а.с.25,26). При цьому згідно рішенням суду встановлено, що сторони не підтримують шлюбних відносин,у сторін склалася та обстановка , що виключає можливість спільного проживання, ведення спільного господарства, що спричинило повне непорозуміння між ними , втрачено почуття любові один до одного, разом не проживають більше двадцяти років, а їх шлюб існує формально. Отже, виходячи із зазначеного позивачка і відповідач з кінця 2001 року подружжя жили окремо і спільних інтересів як подружжя не мали, спільне господарство не вели. Згідно з договором дарування квартири, посвідченого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Дмитрук С.Д. від 26.06.2007 року, позивачці як обдаровуваній відповідач-дарувальник передав у власність безоплатно квартиру [ADDRESS] , тому зазначена квартира з 2007 року на праві особистої приватної власності належала позивачці (а.с. 27). Право власності на квартиру зареєстровано 03.07.2007 р. Івано-Франківським Обласним бюро технічної інвентаризації як об`єкт нерухомого майна Номер витягу: 15093626 за позивачкою, [PERSON] - одноосібно (а.с. 28). 21.02.2018 р. позивачка продала квартиру [ADDRESS] за договором купівлі продажу (а.с.29-30) за ціну згідно з пунктом 2.1 зазначеного Договору 107 500 (сто сім тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок, як свою особисту приватну власність . Тому кошти, отримані з дговору купівлі- продажу квартири є власними коштами позивачки. Кошти, виручені з продажу квартири позивачка у 2019 році внесла для придбання майнових прав за договором № 1 купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно вид. 12.08.2019 року у ТзОВ «КАРПАТИ ІВ» однокімнатної квартири [ADDRESS] (а.с. 61-64) та за договором № 1\\П купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно від 03.09.2020 року у ТзОВ «КАРПАТИ ІВ» нежитлове приміщення № УІІ (гараж) по [ADDRESS] (а.с. 66-70). Кошти за Договором купівлі-продаж майнових прав на нерухоме майно № 1 від 12.08.2019 року згідно з меморіальним ордером від 12.08.2019 року № @2PL433372 в сумі 261000,00 (двісті шістдесять одна тисяча гривень) (а.с. 60) та згідно з меморіальним ордером від 03.09.2020 року № @2PL823457в сумі 99900,00 (дев`яносто дев`ять тисяч дев`ятсот гривень) (а.с. 65)вносились позивачкою [PERSON] . Будь-якої згоди на придбання даної квартири та нежитлого приміщення (гаражу) відповідач не надавав, кошти за які придбане майно є особисті кошти позивачки. Крім того, на адресу суду надійшли письмові пояснення рідної сестри позивачки [PERSON] , 1962 року народження, жительки м.Чернівці, яка підтвердила, що дійсно її сестра позивачка [PERSON] , більше двадцяти років з своїм чоловіком [PERSON] не проживала, а з 2001 року їздила на заробітки в Італію, та зароблені особитою працею кошти вкладала у придбання житла. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права необхідно встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсячг спільно нажитого майна, наявного на часприпинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Вирішуючи питання щодо правового режиму майна колишнього подружжя, суд повинен встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності чи особистої приватної власності. . Згідно з п.3 ч.1 ст.57 Сімейного Кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, майно, набуте кожним із подружжя під час їх окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин при фактичному припиненні шлюбу за кошти які належали позивачці особисто є її особистою приватною власністю позивачки [PERSON] . Зважаючи на встановлені обставини спору щодо квартири [ADDRESS] та підтверджені доказами визнання особистою приватною власністю наявними у матеріалах справи, суд приходить до висновку, що вимоги в частині про визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS] та нежитлового приміщення, (гаражу) загальною площею 22,2 кв.м. що знаходиться за адресою: [ADDRESS] підлягають до задоволення, оскільки придбані обєкти саме за її особисті кошти, на спростування чого інших доказів матеріали справи не містять. Згідно з частиною 1 статті 3 передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.2. статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зfсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Відповідно ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати . Позивачем при подачі позову не заявлено вимоги про стягнення судових витрат. На підставі наведеного вище та відповідно до ст. 57, 60 Сімейного Кодексу України та

Outcome: approved