Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, третя особа: [PERSON] , про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником 1/3 частини житлового будинку з надвірними господарськими спорудами по [ADDRESS] . Співвласниками буд. [ADDRESS] також є: [PERSON] та [PERSON] . Так, позивач зазначає. що в 2013 році [PERSON] , без годи позивача та іншого співвласника здійснив реконструкцію житлового будинку та здійснив реєстрацію будинку після його реконструкції. Однак, за пошуками в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, позивач дізнався, що в реєстрі наявні відомості лише щодо співвласників будинку а саме: [PERSON] , розмір частки якого становить 1/1 та [PERSON] , розмір частки якої становить 1/3 часток, відомості щодо співвласника [PERSON] відсутні. На підставі викладеного позивач просить: визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт (рішення) Управління державної реєстрації юридичного департаменту ОМР від 12.06.2019 року, а також зобов`язати Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради зареєструвати за ним право власності на 1/3 частину житлового будинку. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.07.2020 року позовну заяву передано за підсудністю до Суворовського районного суду м. Одеси (а.с.19). Після надходження цивільної справи, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2020 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам ст. 177 ЦПК України. Заявою від 07.09.2020 року позивач усунув недоліки визначені ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 18.08.2020 року. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, сторонам надіслано копію ухвали суду, відповідачу роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву, третій особі про право на подання пояснень щодо позову. Не погоджуючись з позовними вимогами 24.03.2021 року (вх. № 8298) представник відповідача Управління державної\~реєстрації юридичного\~департаменту Одеської\~міської ради\~Рижко Катерина\~Володимирівна подала відзив на позовну заяву. Згідно відзиву представник зазначила, що позовні вимоги задоволенню не підлягають оскільки, такі пред`явлені до не належного відповідача, відповідачем у даній справі має бути особа, речове право якої оспорюється, оскільки державна реєстрація права здійснюється суб`єктом державної реєстрації прав не за власною ініціативою, а на підставах встановлених законом, зокрема на підставі заяви про державну реєстрацію прав, поданої особою, за якою здійснюється відповідна реєстрація. Крім іншого, представник відповідача зазначила, що позивач порушує питання щодо позбавлення його права власності безпосередньо державним реєстратором при здійсненні останнім функцій реєстрації, що не підтверджено належними та допустимими доказами. Представник відповідача зазначила, що позивачем не наведено жодної обставини, як б прямо свідчила про протиправність оскаржуваного позивачем рішення державного реєстратора. На підставі викладеного представник зазначила, що позовні вимоги є необґрунтовані, а відтак у позові слід відмовити (а.с.42-47). В судове засідання позивач не з`явився, разом з цим, 20.07.2022 року (вх. № 12528) звернувся до суду із заявою про проведення судового засідання за його відсутності, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с.81). Представник відповідача Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради до суду також не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином та своєчасно (а.с.80), раніше надав суду відзив на позовну заяву, тобто висловив свою думку щодо предмету позовних вимог, у зв`язку з цим, суд дійшов висновку, що не явка належним чином повідомленого відповідача не перешкоджає розгляду справи. Третя особа: [PERSON] , про час та місце слухання справи повідомлений належним чином шляхом направлення та отримання смс-повідомлення (а.с.79), до суду не з`явився, про причини не явки суду не повідомив, з будь-якими заявами на адресу суду не звертався. Відповідно до положення ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, докази надані позивачем на підтвердження позовних вимог, встановивши факти і відповідні їм правовідносини суд дійшов наступних висновків. Предметом позовних вимог є: визнання протиправним та скасування індивідуального акту (рішення) Управління державної реєстрації юридичного департаменту ОМР від 12.06.2019 року, а також зобов`язання Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради зареєструвати право власності на 1/3 частину житлового будинку за позивачем у справі, оскільки на думку позивача наявність зареєстрованого права власності за третьою особою, який є співвласником домоволодіння призвела до втрати права власності позивача. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно (див., зокрема постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 р. у справі № 823/2042/16 (п. 36). Згідно пункту 5 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - відкриття та/або закриття розділу в Державному реєстрі прав, внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження здійснюється державним реєстратором. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. За приписами статті 51 ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України, статтею 51 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Вирішення даного спору належним чином без участі у справі належного відповідача було б прямим порушенням прав особи, яка не залучена до участі у справі у якості відповідача, і до якої мав би бути пред`явлений даний позов. Обов`язок та право визначати відповідачів, до яких пред`являється позов, покладається на позивача. Позов, для того, щоб бути задоволеним, має бути пред`явлений до належного відповідача. Суд вважає за необхідне звернути увагу позивача, що відзив на позовну заяву та відповідні посилання в ньому щодо неналежного кола учасників цивільного провадження було подано відповідачем до суду 24.03.2021 року. Згідно клопотання про ознайомлення з матеріалами справи, представник позивача адвокат Швець К.О., з матеріалами справи ознайомився 06.07.2021 року, тобто, у позивача та представника позивача було достатньо часу для визначення належного кола учасників цивільного процесу з урахуванням предмету позовних вимог. Отже, оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а в сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає що позов задоволенню не підлягає у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог до визначеного позивачем відповідача. Разом з цим, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції, чинній із 16 січня 2020 року, відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. До таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19, від 25 листопада 2020 року у справі № 761/15741/17, від 09 грудня 2020 року у справі № 607/12919/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 755/7423/17. Згідно зі ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. ? За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. ? Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Щодо позовних вимог з приводу зобов`язання Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради зареєструвати за ним право власності на 1/3 частину житлового будинку, суд зазначає, що суд не може зобов`язати державного реєстратора прийняти рішення про державну реєстрацію, бо це пряме втручання судової влади в юрисдикцію виконавчої. Саме така правова позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України від 24 березня 2016 року у справі (К/800/22687/15). Крім іншого, позивачем на надано доказів щодо відмовити у проведенні державної реєстрації його власності, більш того, позивач не зазначив та не довів, що його право власності кимось оспорюється або не визнається або скасоване. Таким чином, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Крім іншого, спірні правовідносини врегульовані Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 №1952-IV (далі - Закон №1952-IV) та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127 (далі - Порядок №1127). Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Згідно п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Статтею ст.263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). У урахуванням зазначеного, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог до вказаного відповідача. Відповідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові на позивача п.2.ч.1.ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed