Jurisdiction: civil
Date: 2022-07-24 00:00:00

22.06.2021 р. [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, з урахуванням заяви від 25.01.2022 р. просить визнати недійсною нотаріальну дію, вчинену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Котом Б.А., з посвідчення підпису [PERSON] у заяві від 24.07.2019 р. за № 671 про відмову від спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , та скасувати її; визнати недійсним правочин з відмови від спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] , померлої [INFO] ; скасувати свідоцтво про право на спадщину № 272 від 07.07.2020 р., видане [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соломоновою В.В. після смерті [PERSON] , на квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані тим, що [INFO] померла її тітка [PERSON] , [INFO] , яка за своє життя склала заповіт на її користь, на користь відповідача [PERSON] , на користь [PERSON] 24.07.2019 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Котом Б.А. за станом здоров`я [PERSON] було здійснено виїзд до неї за місцем її проживання та посвідчено заяву останньої про відмову від спадщини після смерті [PERSON] , одночасно приватним нотаріусом було посвідчено і її заяву про відмову від спадщини після смерті [PERSON] , при цьому приватним нотаріусом порушено порядок посвідчення правочину, оскільки її правочин вчинено на дому [PERSON] , втім проблем зі здоров`я, через які б не мала можливості самостійно з`явитися до нотаріуса для вчинення такого правочину, не мала, і нотаріусом не внесений запис до журналу (книги) обліку викликів нотаріуса за межі робочого місця приватного нотаріуса, у тексті заяви її ім`я зазначено, як [PERSON] . Свою відмову від прийняття спадщини після смерті [PERSON] вважає було складено під впливом омани з боку [PERSON] та її помилки, а також під впливом тяжкої обставини. Ухвалою суду від 12.07.2021 р. відкрито провадження у справі. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву. Відповідачем приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Котом Б.А. подано відзив на позовну заяву і відповідач, викладаючи свої заперечення проти позову [PERSON] , у відзиві зазначив, що, дійсно 24.07.2019 р. за реєстровим № 671 ним було засвідчено підпис на заяві [PERSON] про відмову від прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , [PERSON] відмовилась від спадщини як за заповітом, так і за законом; підпис на заяві було засвідчено за адресою: [ADDRESS] , що є робочим місцем приватного нотаріуса; встановлення особи, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії, ним було здійснено за паспортом громадянина України, також шляхом усного спілкування з [PERSON] ним було встановлено, що вона усвідомлює значення своїх дій, розуміє, що відбувається навколо, усвідомлює наслідки та зміст заяви про відмову від прийняття спадщини. Таким чином [PERSON] була дієздатною особою на момент засвідчення підпису на заяві про відмову від спадщини, вона чітко усвідомлювала значення своїх дій та чітко висловила своє бажання відмовитися від спадщини після смерті [PERSON] [INFO] після з`ясування дієздатності [PERSON] , волевиявлення щодо вчинення конкретної нотаріальної дії - засвідчення справжності підпису на заяві, ця заява з дотриманням усіх вимог законодавства була складена, прочитана [PERSON] , в присутності нотаріуса підписана [PERSON] та ним, нотаріусом, засвідчено справжність підпису [PERSON] [PERSON] крім проставлення підпису на заяві власноручно написала своє прізвище, ім`я, по батькові. 24.07.2019 р. [PERSON] також звернулася із клопотанням щодо здійснення виїзду за місцем проживання [PERSON] для вчинення нотаріальної дії від імені [PERSON] за межами нотаріального офісу у зв`язку з тим, що [PERSON] не може самостійно з`явитися за місцем розташування робочого місця нотаріуса. Третьою особою: приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соломоновою В.В. подано пояснення щодо позову. Ухвалою суду від 03.06.2022 р. закрито підготовче провадження у справі. Суд, вислухавши позивача, її представника, представників відповідачів, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , допитавши позивача [PERSON] як свідка, дослідивши клопотання третьої особи: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Соломонової В.В. про розгляд справи за її відсутності, дослідивши письмові докази, всебічно перевіривши обставини справи, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов наступних висновків. Згідно статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно частини першої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За змістом статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Згідно частин першої, п`ятої статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Згідно частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Встановлено, що [INFO] в місті Києві у віці 92 роки померла [PERSON] , про що 27.02.2019 р. зроблено відповідний актовий запис за № 3792 та Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві 27.02.2019 р. видане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . 16.08.2001 р. [PERSON] був складений заповіт, яким на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належну їй квартиру [ADDRESS] заповідала [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частинах кожній; заповіт за реєстровим № 5-3940 посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Мотицькою С.А. Матеріали спадкової справи № 4/2019 після смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] , свідчить про подання відповідачем [PERSON] заяви, якою приймає спадщину за заповітом, яка залишилася після смерті [PERSON] ; про подання позивачем [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 19.02.1997 р., зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , заяви, якою відмовляється від належної їй частини спадщини, яка залишилася після смерті [PERSON] , як за заповітом так і за законом; справжність підпису [PERSON] 24.07.2019 р. за реєстровим № 671 засвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Котом Б.А., і означений документ свідчить про те, що [PERSON] нотаріусом роз`яснено, що ця заява не може бути їй повернена, але може бути нею відкликана протягом шести місяців з часу відкриття спадщини (статті 1269, 1270 ЦК України), їй зрозуміло, що не допускається відмова від спадщини з умовою чи із застереженням, що відмова від спадщини має місце у відношенні всього спадкового майна, що вона не може від однієї частки спадщини відмовитись, а іншу частку спадщини прийняти, що [PERSON] в присутності нотаріуса стверджує, що в дієздатності не обмежена, під опікою, піклуванням не перебуває. Означений документ також свідчить, що приватний нотаріус засвідчує справжність підпису [PERSON] , який зроблено у його присутності, що особу [PERSON] , яка підписала документ, встановлено, дієздатність її перевірено; про подання [PERSON] заяви, якою відмовляється від належної їй частини спадщини, яка залишилася після смерті [PERSON] , як за заповітом так і за законом; справжність підпису [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 03.04.2001 р., зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , заяви, якою відмовляється від належної їй частини спадщини, яка залишилася після смерті [PERSON] , як за заповітом так і за законом; справжність підпису [PERSON] 24.07.2019 р. за реєстровим № 672 засвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Котом Б.А., і означений документ свідчить про те, що у зв`язку зі слабким здоров`ям [PERSON] заява підписана за місцем її проживання за адресою: [ADDRESS] . Заява [PERSON] зареєстрована у книзі обліку та реєстрації спадкових справ 18.07.2019 р. за № 5; заяви [PERSON] , [PERSON] зареєстровані 19.08.2019 р., відповідно за № 7, за № 8. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Згідно частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України від 02.09.1993 р. № 3425-XII «Про нотаріат». Частиною першою статті 1 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Частиною другою статті 1 Закону України «Про нотаріат» передбачено: вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю. За змістом пункту 11 частини першої статті 34 Закону України «Про нотаріат» до нотаріальних дій, що вчиняють нотаріуси України, відноситься засвідчення справжності підпису на документах. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). За змістом частини другої статті 41 Закону України «Про нотаріат» нотаріальні дії вчиняються у приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса. Згідно частини третьої статті 43 Закону України «Про нотаріат», яка регулює питання установлення особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи). Посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, не можуть бути використані громадянином України для встановлення його особи під час укладення правочинів. Згідно частин першої, другої, десятої-тринадцятої статті 44 Закону України «Про нотаріат» під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом громадянина України або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону (крім посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Згідно частини другої статті 45 Закону України «Про нотаріат» нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса. Якщо заява чи інший документ підписані за відсутності нотаріуса, особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, повинна особисто підтвердити, що документ підписаний нею. Згідно пунктів 2, 3 глави 1 розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріуса України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.20212 р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 р. за № 282/20595, нотаріальні дії вчиняються у приміщенні державної нотаріальної контори, у державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса. В окремих випадках, коли фізична особа не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваного правочину, такі нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями, але в межах нотаріального округу. Якщо нотаріальна дія вчинюється поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса, у посвідчувальному написі та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій зазначається місце вчинення нотаріальної дії (удома, у лікарні, за місцезнаходженням юридичної особи тощо) із зазначенням адреси, а також причин, з яких нотаріальна дія була вчинена поза вказаними приміщеннями. Запис про вчинення нотаріальної дії поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса, заноситься до Журналу (книги) обліку викликів нотаріуса за межі державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву чи робочого місця (контори) приватного нотаріуса згідно з додатком 14 до Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2010 р. № 3253/5, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 23.12.2010 р. за № 1318/18613 (із змінами). Згідно пункту 1 глави 4 розділу 1 означеного Порядку дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта. Можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій. Суд, перевіряючи законність дій приватного нотаріуса Кота Б.А., вивчивши закон, на підставі якого діяв нотаріус, дослідивши надані сторонами докази і з`ясувавши обставини, що мають значення для справи, дійшов висновку, що підпис на заяві [PERSON] було засвідчено приватним нотаріусом з дотриманням вимог чинного законодавства України щодо форми, процедури та у зв`язку із вільним волевиявленням щодо вчинення нотаріальної дії, при цьому [PERSON] сама звернулася до приватного нотаріуса із клопотанням щодо вчинення конкретної нотаріальної дії, підпис на заяві [PERSON] засвідчено за адресою: [ADDRESS] , що є робочим місцем приватного нотаріуса, тому відсутні підстави занесення запису про вчинення нотаріальної дії до Журналу (книги) обліку викликів нотаріуса за межі робочого місця (контори) приватного нотаріуса; [PERSON] крім проставлення підпису власноручно написала на заяві своє прізвище, ім`я, по батькові; заява [PERSON] викладена на спеціальному бланку нотаріальних документів, нотаріальна дія зареєстрована під окремим порядковим номером; нотаріус, засвідчуючи справжність підпису [PERSON] , не посвідчує факти, викладені у документі, а лише підтверджує, як того вимагає стаття 78 Закону України «Про нотаріат», що підпис зроблено певною особою, тому те, що в тексті заяви [PERSON] , де чотири рази повторюється її прізвище, ім`я, по батькові, один раз її ім`я зазначено як [PERSON] , не є підставою для задоволення позовних вимог в цій частині. Щодо інших позовних вимог [PERSON] , то згідно частини п`ятої статті 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. Позивач [PERSON] , висуваючи вимоги про визнання недійсною відмову від прийняття спадщини, свої вимоги обґрунтовує частиною першою статті 229 ЦК України, стверджуючи, що заяву про відмову від спадщини було складено під впливом помилки, оскільки мала довіру до відповідача [PERSON] , не змогла вивчити та зрозуміти наслідки такої відмови; вона була людиною порядною та довірливою, юридично не обізнаною, у похилому віці та ще й з вадами зору. Відповідно до статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Так, на підтвердження заявлених позовних вимог про визнання недійсною відмову від прийняття спадщини з підстав статті 229 ЦК України [PERSON] надано суду в якості доказів копії: свого паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданий 19.02.1997 р. Жовтневим РВ УМВС України в Дніпропетровській області, свого пенсійного посвідчення № [NUMBER] серії [NUMBER] , видане Пенсійним фондом України 08.06.2015 р., вид пенсії: за віком, термін дії: довічно; довідки Медичного центру ГУ «ДМА МЗУ» про огляд [PERSON] консультантом означеного центру 07.06.2018 р.; після огляду встановлено діагноз: незріла катаракта, гіперметропія слабшає протягом ангіопатії сітки обох очей; [PERSON] призначене лікування: окуляри для далі + 1,5, окуляри для роботи + 3,5; контроль артеріального тиску; краплі в очі тауфон 4% двічі на день; вітаміни. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). За таких обставин вбачається, що вимоги позивача про визнання недійсною відмову від прийняття спадщини із зазначених підстав не знайшли свого підтвердження належними доказами, при цьому помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Істотність помилки встановлює суд. Істотне значення має помилка не щодо будь-яких властивостей та якостей речі, а саме таких, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Неправильне уявлення про будь-які інші обставини, крім тих, які зазначені в законі, не може бути підставою для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом помилки. Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто в причинах, які спонукали до його вчинення, крім випадків, встановлених законом, а при засвідченні підпису на заяві [PERSON] про відмову від прийняття спадщини нотаріусом роз`яснено останній зміст статтей 1269, 1270 ЦК України, наслідки вчинення нотаріальної дії, що враховується судом, а також враховується, що [PERSON] не є інвалідом, не має потреби у догляді й сторонній допомозі, [PERSON] , оскаржуючи дії приватного нотаріуса Кота Б.А., в позовній заяві стверджує про відсутність проблем зі здоров`ям. Втім правом на відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини позивач не скористалася, при цьому зміна думки щодо відмови від спадщини у зв`язку з невиконанням певних домовленостей у подальшому особою, на користь якої здійснена така відмова, не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання такої відмови недійсною. Означена позиція наведена у постанові Верховного Суду від 03.11.2021 р. у справі № 303/2113/19. Позовна заява не містить переконливих доводів про наявність помилки з боку [PERSON] щодо вчинення правочину із складання заяви про відмову від прийняття спадщини, навпаки, вона підтверджує свідомість такої відмови з метою спрощення у оформленні спадщини відповідачем [PERSON] для наступного продажу майна і розподілу коштів, тому слід вважати відсутньою помилку, яка вплинула на оспорюваний правочин, до того ж позивач ініціювала та організовувала виїзд нотаріуса для вчинення нотаріальної дії - оформлення такої ж заяви [PERSON] про відмову від прийняття спадщини того ж спадкодавця. Позивач [PERSON] , висуваючи вимоги про визнання недійсною відмову від прийняття спадщини, свої вимоги також обґрунтовує частиною першою статті 230 ЦК України, стверджуючи, що заяву про відмову від спадщини було складено під впливом омани з боку відповідача, оскільки відповідачем [PERSON] було нав`язано таку відмову з метою уникнення витрат з оформлення спадщини (податки, нотаріальні послуги), полегшення процедури прийняття спадщини, бо відповідач проживала у місті Києві, де була заведена спадкова справа, в подальшому відповідачу було зручніше займатися реалізацією спадкового майна, частку коштів від продажу якої обіцяла віддати; вона довірилася [PERSON] , оскільки до цього часу підстав сумніватися в її порядності не було. Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. На підтвердження заявлених позовних вимог про вимоги про визнання недійсною відмову від прийняття спадщини з підстав статті 230 ЦК України [PERSON] надано суду в якості письмових доказів ті саме копії, за її клопотанням допитано свідка [PERSON] . За таких обставин вбачається, що вимоги позивача про визнання недійсною відмову від прийняття спадщини з цих підстав не знайшли свого підтвердження належними доказами, при цьому обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Зважаючи, що правочин про відмову [PERSON] від прийняття спадщини є одностороннім, він не може бути визнаний недійсним як вчинений під впливом обману. Належних та допустимих доказів на підтвердження навмисного введення в оману щодо обставин, які вплинули на вчинення нею 24.07.2019 р. спірного правочину, всупереч вимогам ЦПК України позивач не надала, не є такими доказами і показання свідка [PERSON] , який в судовому засіданні підтвердив, що був присутнім при засвідченні підпису [PERSON] на заяві про відмову від спадщини за адресою проживання [PERSON] , що йому було відомо про реалізацію в майбутньому спадкового майна і розподіл коштів, тому слід вважати відсутнім обман, який вплинув на оспорюваний правочин. Позивач [PERSON] , висуваючи вимоги про визнання недійсною відмову від прийняття спадщини, свої вимоги обґрунтовує частиною першою статтею 233 ЦК України, стверджуючи, що на момент відмови була у сильному душевному хвилюванні та тяжкому психологічно-емоційному стані, оскільки у лютому 2019 р. втратила свою тітку - спадкодавця, яка була її хресною матір`ю, її рідна сестра [PERSON] на цей момент була у тяжкому передсмертному стані, померла [INFO] . Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. На підтвердження заявлених позовних вимог про визнання недійсною відмову від прийняття спадщини з підстав статті 233 ЦК України [PERSON] надано суду в якості письмових доказів ті саме копії документів, а також копію лікарського свідоцтва про смерть № 9, видане 29.08.2019 р. Дніпровською клінічною лікарнею на залізничному транспорті Іваницькому А.М. про смерть [PERSON] . За таких обставин вбачається, що вимоги позивача про визнання недійсною відмову від прийняття спадщини з цих підстав не знайшли свого підтвердження належними доказами, що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати по-перше, ці невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити; по-друге, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи; по-третє, хоча ЦК і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі для особи обов`язки. Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. При цьому належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення 24.07.2019 р. спірного правочину під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах всупереч вимогам ЦПК України позивач не надала, не довела в судовому засіданні нерозривного причиново-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється винятково для усунення та/або зменшення тяжких обставин. При цьому передбачена статтею 1273 ЦК України безумовність від прийняття спадщини є характеристикою та ознакою самого правочину, а не відношенням до нього особи, яка його вчиняє, тим більше осіб, які не є сторонами такого правочину. Особа, яка вчиняє правочин з відмови від прийняття спадщини, не вправі висувати умови для такої відмови, тобто сплата чи обіцянка сплати коштів за відмову від прийняття спадщини, як на цьому наголошую [PERSON] , не впиває на дійсність правочину. При таких обставинах відсутні підстави для задоволення позову [PERSON] та визнання недійсним правочину з відмови від прийняття спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Відповідно до статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухомість. Встановлено, що відповідачу [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яким приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соломоновою В.В. 07.07.2020 р. посвідчено, що [PERSON] на підставі заповіту, посвідченого Мотицькою С.А., державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори 16.08.2001 р., зареєстрованого у реєстрі за № 5-3940, є спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , у тому числі з урахуванням 1/3 частки у спадщині, від якої відмовилась [PERSON] , [INFO] , та 1/3 частки у спадщині, від якої відмовилась [PERSON] , [INFO] ; спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з: квартири [ADDRESS] , що належала померлій на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящихся Печерського району № 692 параграф 1 від 31.10.1973 р. та довідки ЖБК «Художник-1» № 81 від 16.12.1991 р., право власності зареєстроване Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 11.11.1992 р. за реєстрованим № 884; право власності [PERSON] 07.07.2020 р. зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, про що свідчить відповідний витяг індексний № 215308852. Щодо вимог позову про скасування свідоцтва про право на спадщину № 272 від 07.07.2020 р., видане [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соломоновою В.В. після смерті [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , то такі вимоги [PERSON] пов`язує з визнанням недійсним правочин з відмови від прийняття спадщини. А, оскільки відсутні підстави для визнання недійсним означеного правочину, відсутні правові підстави і для скасування свідоцтва. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed